Felhőfoszlató

Maggie Rohm

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Ács Eleonóra

Korrektúra: Szaszúr Szabrina

Nagybátyám emlékére

A történetet az élet ihlette, a szereplők kitaláltak.

Ha esetleg valaki magára ismer, az nem a véletlen műve.

I.

Esős nap volt. Csakúgy, mint az előző négy. A férfinak, aki a kapu előtt várt, már nagyon elege volt az esőből és úgy általában mindenből. Mielőtt megnyomta a dr. D. Peterson név mellett lévő

gombot, kicsit habozott. Kell ez neki egyáltalán? És már megint? Járt már itt párszor. Eddig még nem sok eredményét érezte a kezelésnek. Nem hitte, hogy az ő bolyhosra és itt-ott lyukasra koptatott lelkét bárki is be tudná foltozni. Pláne nem egy dilidoki. A kapucsengő aztán végül valahogyan mégiscsak megszólalt. A férfit a kapunyitó berregése hozta vissza gondolataiból a valóságba. A kabátjáról lepergő esőcseppek mutatták útját végig a lépcsőház padlóján, fel a magasföldszintre, át az egyik elegáns, kazettás faajtó küszöbén.

– Jöjjön beljebb, Nicolas! – az ajtóban vékony, fekete keretes szemüveget viselő, magas férfi mosolygott rá.

Nicolast jól ismert kép várta, a doki fogadószobája és mögötte a rendelő, ami inkább tűnt egy kisebb könyvtárnak, amelyet talán egy skandináv ország valamelyik minimalista bútortervezője rendezhetett be. Nicolas véleménye szerint nagy valószínűséggel valamilyen tudatmódosító szer hatása alatt, mert ilyen tárgyakat tervezni józan állapotban, biztosan nem lehet. Ezt valahányszor itt járt, mindig megjegyezte magában. A szállítók meg a szegény doki orra alá dugták a súlyos számlát, az meg boldogan kifizette – miután beszippantotta az új kárpitok utánozhatatlan illatát, és kigyönyörködte magát a színes, furcsa bútorokban. A dilidoki és az ő dilis bútorai.

– Nos, meséljen, Nicolas, hogyan boldogult a házi feladattal?

Nicolas már a pamlagon hevert és még mindig a bútortervezés és jó ízlés összefüggésein elmélkedett.

– Úgy, ahogy. Őszinte leszek, nem vagyok annyira oda ezekért a házi feladatokért.

– Pedig az ön épülésére találtam ki őket. Ahhoz, hogy kijusson a gödörből, Nicolas, ketten kellünk!

– Tudom, hallottam már, magánál csak a kötél van, mászni nekem kell…

– Pontosan. Mit ért azon, hogy úgy, ahogy?

– Értem én, hogy jó szándék vezéreli, de ezt a legutóbbi feladatot nem igazán sikerült rám szabnia.

– Elment a lovardába egyáltalán?

– Elmentem, mert kérte; elmentem, mert minden állatiszonyomat félretéve bíztam a szakértelmében, és elhittem, elhitettem magammal, hogy jó lesz és ez kell nekem. De egyik sem jött be: nem volt jó és nem kellett ez nekem egyáltalán. Lehet, hogy a csoport nőtagjainak lett egy jó napja, mert, ha tehették, állandóan körülöttem legyeskedtek.

– Ez volt olyan rossz?

– Valahol ez is. A lovak miatt mentem, nem pedig azért, hogy én legyek, akin lovagolnak. Már ha érti…

A doki szemöldöke csodálkozást jelzett, a kezében lévő toll pedig szavakat írt a jegyzetfüzetbe.

Nicolast kizökkentette a doki reakciója. Meglepte, hogy a doki meglepődött, és mindig is tudni szerette volna, hogy mi a manót firkál állandóan abba a jegyzetfüzetbe. Néha azt gondolta, hogy talán nem is ír semmit, csak pálcikaembereket rajzolgat, vagy éppen most jutott eszébe, hogy kifogyott a sáfrány, és gyorsan felírta, nehogy elfelejtse.

– Folytassa!

– Ja, igen. Szóval a lovakkal nem is lett volna baj mindaddig, amíg nem kellett felülnöm egyre. A pár óra alatt, amíg ott voltam, sokat tudtam meg a tartásukról, ápolásukról. Még le is csutakoltam az egyiket. Aztán ráraktam a nyerget. De rajta ülni egy másik élőlényen… Hát, doki, ne haragudjon, de tőlem ez nagyon idegen. Emlékszem, gyerekkoromban sem a magasság miatt nem akartam apám nyakába ülni, hanem mert furcsa érzés fogott el, hogy rajta ülök valakin. Máskor nem szeretnék még hasonló feladatot sem…

A doki megint felvonta a szemöldökét, a tolla pedig újfent ott piruettezett a papíron.

– Pedig úgy érzem, jól haladunk.

– Irigylem, mert én úgy érzem, néha kicsit maga is húzhatná a kötelet. Mondjuk, csak akkor, amikor éppen nem mászom, mert elfáradtam vagy lábat váltok.

– Húzom én, ne féljen.

– Kétlem. Ha már annyira el akarja terelni a figyelmemet, mert látom én, mire megy ki a mesterkedése! Kiválaszthatom a következő feladatot, vagy legalább nemet mondhatok? Persze, csak, ha orvosilag javallható.

Mondtam én, hogy haladunk, szögezte le mosolyogva magában a doki. Még valahogy ezen a szarkazmuson kellene kicsit csiszolni, gondolta, bár tudta, hogy ez Nicolas jelleméhez tartozik, és az egója védekező mechanizmusa, eltüntetni soha nem lehet. De nagyon örült volna, ha végre át tud törni rajta, és ritkábban jönne elő.

– Van már esetleg valami, amire úgy gondolja, az áldásomat várja?

– Igen, lenne itt valami.

– Halljuk.

– Legutóbb, amikor várnom kellett kint a fogadószobában, kezembe akadt az egyik magazin, és láttam benne egy vitorlástanfolyamot. Nagyon sokat utaztam eddig is, és az a hirdetés befészkelte magát a fejembe. Sokat gondolkoztam rajta.

– Úgy gondolom, ez igazán jó ötlet! Fontos, hogy ne legyen egyedül, fontos, hogy legyen egy célja. Jó ideje már, hogy beszélgetünk, és ez… ez eddig a legjobb, amit hallottam öntől.

A doki hangja majdhogynem eufórikus volt. A toll ismét dolgozott, de a szemöldökök most inkább egymáshoz közeledtek a nagy a koncentrálásban.

– Tudom, hogy társaságban kellene lennem, de megint céget alapítani nem akarok, és nincs ötletem, hogy mit és hol dolgozhatnék, amire egyébként nem vagyok rászorulva. A barátaimat –

Nicolas itt ujjaival macskakörmöket rajzolt a levegőbe – és a naivitásomat meg már kitárgyaltuk. A lelkem másik fele… a társam, meg már isten tudja, hol jár – mondta Nicolas, miközben tekintete a semmibe révedt, és szemébe könny gyűlt. A könnyeken át hirtelen egy vitorlás sziluettje úszott be a

képbe.

– Ez volt az?

Ez mekkora bűvész, gondolta Nicolas, idesettenkedett a magazinnal, amíg nem figyeltem.

– Igen ez az.

– Vágjon bele! Megnéztem, van csoportos és egyéni tanfolyam is. Mikor hívja fel és kér időpontot?

– Talán holnap.

– Rendben, tegye meg kérem, hogy utána felhív, hogy tudjam, mikor lesz a vízen.

– Úgy lesz.

Kicsit később, amikor Nicolas kilépett az utcára, az eső már elállt, és a vastag felhők mögül utat tört egy- egy napsugárnyaláb. Hogy azért, mert az eső továbbállt, vagy, mert volt rá esély, hogy aznap talán végre ki fog sütni a nap, nem tudni, de Nicolas kicsit jobban érezte magát. Már nem volt belül annyira üres és céltalan.

II.

Már tavasz volt egy ideje. Voltak már olyan napok, amikor a nyár előszelét lehetett érezni a levegőben. Ahogy a virágok és fák is kezdték bontogatni rügyeiket, úgy engedett fel az emberekben is a tél hideg és letargikus emléke. Így volt ez abban a kis faluban is, amelynek főutcáján most egy defektes katonai csapatszállító vesztegelt. A fiatal katonák az árokparton várták, hogy társaik végezzenek a kerékcserével és mehessenek tovább. Voltak, akik fűszállal a szájukban heverésztek, mások beszélgetéssel, itt-ott hangos nevetéssel próbálták elütni az időt. A falu csendes volt, csak nagy ritkán ment el egy autó vagy traktor mellettük.

A katonák zöme már a járművön ült, amikor egy fiatal, hosszú hajú lány biciklizett el mellettük. A fiatalemberek hangos füttyszóval, egy-egy odavetett megjegyzéssel fejezték ki lelkesedésüket a látvány iránt. A lány rájuk nézett és tekintete találkozott az egyik katonáéval. A vékony magas férfi pillantása követte a lányt, ahogy az továbbkerekezett, mintha egy láthatatlan, de erős fonál kötné össze őket. Végtelenek tűnt a pillanat. A lány volt az, aki hamarabb elfordította fejét, nehogy az út menti árokban kössön ki. De még mielőtt elfordult volna, viszonozta a férfi kedves mosolyát. Amikor kicsivel később visszanézett, a férfi még mindig ugyanúgy állt, őt figyelte és még mindig mosolygott.

A lány szíve a torkában dobogott, a mosoly az arcán egészen hazáig kísérte, és sokáig élt még benne az emlék.

A teherautó motorja felzúgott, és a kocsi újra nekivágott az útnak, amely a kerékcsere miatt egy órával tovább tartott, mint azt előre tervezték. Az utasok közül csak a gépkocsi vezetője nem bánta, hogy meg kellett állniuk, őt elkísérte a biciklis lány képe. A kép, amely miatt furcsa izgalom járta át.

Nem tudott másra gondolni, csak hogy újra láthassa. Úgy érezte, mellkasa alá beköltözött a tavasz, ott bontogatja rügyeit, néha hűs szellővel borzongatva a gerincét, néha tavaszi záport zúdítva bőrére.

– Leslie! – szólalt meg egy hang mellette.

– Tessék, Toby? – válaszolt kábán az emlékeiből felriasztott sofőr.

– Túlmentél! Már legalább két perce, hogy le kellett volna fordulnod a folyó felé!

– Ó igazán? – Leslie szemöldöke felszaladt a homloka közepéig, szeme elkerekedett a meglepődéstől. – Akkor fordulunk...

A jármű nagy porfelhőt kavarva fordult meg a következő útkereszteződésben. Pár perc múlva már a jó irányban haladtak céljuk felé. Leslie-nek erősen vissza kellett fognia a gondolatait, hogy a vezetésre tudjon összpontosítani. A csapattársai gúnyolódásai leperegtek róla, pedig kapott hideget-meleget a forduló miatt.

A folyó, ahová a csapat tartott, már csaknem elérte a töltés felső részét. A katonákat a gát megerősítésére rendelték ki aznap.

– Ahogy látom, jövünk még ide párszor, sokkal rosszabb a helyzet, mint mondták. Lesz még időd kipróbálni azt a vörös bringát! – állapította meg Toby.

– Azt én sem bánnám! – felelte Leslie, és komolyan gondolta. Nem érdekelte volna az sem, ha az egész gátat velük építtetik újra, csak itt lehessen a környéken, hátha láthatja a lányt még egyszer vagy ezeregyszer.

– Bringa? Honnan veszel te ilyen szavakat? Ki használja ezt ma már?

– Nem tudom, ezt dobta a gép.