Gárdonyi Géza

DÁVIDKÁNÉ

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-378-8

MOBI ISBN 978-963-453-379-5

TARTALOM
I. fejezet
II. fejezet
III. fejezet
IV. fejezet
V. fejezet
VI. fejezet
VII. fejezet
VIII. fejezet
IX. fejezet
X. fejezet
XI. fejezet
XII. fejezet
XIII. fejezet
XIV. fejezet
XV. fejezet
XVI. fejezet
XVII. fejezet
XVIII. fejezet
XIX. fejezet

I.

A mezőn egy lovas ember haladt. Ballagó lépésekben vitte a ló Kőrös városa felé. A lovason fehér szűr volt, a fején meg felgyűrt karimájú posztó-süveg. Arca a mellére kókadozott. Aludt.

A ló is, mintha aludna: lomhán, bólingató fejjel lépegetett a város felé. Egyszer aztán megállott, és beleharapott az út szélén zöldelő harmatos lapuba.

A lovas akkor fölemelte a fejét.

Fiatal parasztlegény. Azt lehetne mondani, Napoleonhoz hasonlít. De bolondság volna az ilyen összehasonlítás, mert ebben az időben, mikor ez a legény Kőrös városa felé igyekezik, Napoleonnak még az öregapja sincs a világon. Az esztendő száma: 1650.

A legény tehát fölébredt, és megrántotta a kantárt.

- Hajnalodik, - mondotta, ahogy a vörösödő égre nézett.

És nyújtózkodott, és ásított.

Aztán hozzáverte a sarkát a lova oldalához, s a ló tovább poroszkált a város felé.

A vetéseket szántások váltották fel. Aztán egy hervadt kukoricásföld következett. Öles magas elszáradt kukorica. Tavalyról maradt úgy. A gazdája vagy nem akarta felszántani, vagy hogy más vidékre költözött a török elől.

Május-végi időben, mikor minden zöldül, éktelenség volt nézni azt a lábon maradt kukorica-górét. Dehát abban az időben lehetett olyat látni másfelé is.

A lovas odaért. Egy kékruhás parasztnő lépett ki a kukoricásból.

- Bácsi! - mondotta, - az Isten áldja meg, kisérjen be a városba.

És csöndesen hozzátette:

- Jó reggelt agyonisten.

Fiatal, fehérarcú leány volt. Fehérebb arcú, mint a parasztleányok szoktak lenni, és szomorú.

- Jó reggelt, - felelte a legény.

Megrántotta a lova kantárát, és lassúbb lépésekre fogta. Szótlanul mentek. A legény rápillantott olykor a leányra, szép világos barna hajára, piros csizmájára.

- Én ösmerlek ám téged, - szólalt meg egyszer.

És megpödörte a bajuszkáját.

A lány csodálkozva nézett a legényre.

- Ismer kend?

- Ismerlek, - felelte mosolyogva a legény, - Tegzös Ilona a te neved.

- Az. Dehát honnan ismer kend? Én kendet sohasem láttam.

A legény megint elmosolyodott:

- Láttál biz engem lelkem, csakhogy elfelejtettél. Én bizony megismertelek volna még ötven esztendő mulva is, a szemedről.

Kék szeme volt a leánynak, és a szemöldöke fekete. De hogy a szemöldöke közel volt a szeméhez, valami különös mélytekintetű szemnek látszott.

- Hát hol láttam kendet?

Már ő is mosolygott. Hogy megváltoztatta az arcát ez a mosolygás! A tavaszi kék ég mosolyog így a fehér felhők közül.

- Együtt jártunk mink lelkem az iskolába. Egy telet jártunk együtt. Csakhogy akkor te hét esztendős voltál, én meg tíz. Most én húsz esztendős vagyok, te meg tizenhét.

- Annyi, - felelte a leány.

- Hát nem emlékszel Kis Andorra? Engem nevettek az egzámenen, mikor azt mondtam, hogy három az Isten.

- Most már emlékszek. Adott nekem egyszer almát.

S barátságosan, melegen nézett a legényre. Ahogy mellette lépegetett, meg is himbálta karcsú derekát.

- Kend a Harangöntő Kisnek a fia.

- Az, - felelte a legény pislogva.

Az ébredő nap széles fényküllőt lövelt fel az égre. A legény leszállott a lováról és gyalog haladt tovább a leány mellett.

- Milyen takaros leány lett belőled, - mondotta. - Ha úri ruhában volnál, beillenél úri kisasszonynak.

A leány mosolygott, de mingyárt el is komolyodott utána.

- Bár volnék világ legcsúfabbja, - szólt búsan, fájdalmasan - hogy ne volna undokabb nálam a varangyos béka se.

- Hát miért! Mi a bajod?

- Máma esküszök Dávidka Ferenccel.

- A nyakatlan Dávidkával?

- Azzal a nyomorék-formával.

- Máma?

- Máma.

A legény fejet csóvált.

- Hallod ez furcsa.

- Úgy-e, hogy kendnek is furcsa. Csak az apámnak nem furcsa, meg az anyámnak.

- Apád? Hiszen neked már nem élt akkor az apád.

- Nem él már az anyám se. Buda Lőrinc nevelt föl engem, az is ad férjhez.

A legény megállt, mintha mellbe vágták volna.

- Buda Lőrinc? Hát él még Buda Lőrinc?

- Él. Ő most a bíró.

- És ott lakik a templom mellett?

- Ott.

A legény szemében komolyság sötétlett. Azonban csakhamar ismét vidám arccal szólott a leánynak:

- A szemed az oka, Ilona.

- Tudom, - felelte lesütött szemmel, búsan a leány. - A gyerek is hozzám kívánkozik az anyja öléből, ha ránézek. Valami rossz szemmel vert meg az Isten... oh uram bocsá... még bizony megvakulok, ha ilyeneket mondok.

És elmosolyodott.

- Honnan jösz most? - kérdezte a legény.

- A szőlőből.

- Pánczél Örzsétől.

- Honnan gondolja, hogy attól?

- Hát honnan jöhetne máshonnan az ilyen keserves szívű leány! Mit mondott a boszorkány?

- Azt mondta, hogy csak menjek hozzá.

- Mást is mondott.

- Ni hogy vallat!

A legény vállat vont:

- Ne mondd meg, ha nem akarod.

Szótlanul mentek tovább. Aztán a leány mégiscsak megszólalt:

- Hát azt mondta, hogy hamarosan özvegységre jutok.

- A manót.

- A boszorkány belenézett valami vizes tálba, és azt nézte ki onnan, hogy Dávidka a földben éri meg az esztendő fordulását.

A leány körülnézett:

- De ne mondja ezt el Andor senkinek.

A város kapujához értek. A kapu már tárva volt. Ilonát beeresztette a kapus szó nélkül, Andornak elébe tartotta a szakálas alabárdot.

- Idevaló vagyok én is, - mondotta a legény.

- Nem ösmerlek, - felelte a kapus.

- Idevaló Komádi bácsi, én ismerem, - szólt a leány.

A Komádinak nevezett város kapusa idegenül nézett borzas szemöldökei alól a legényre. A szűrt nézte, amely rózsásabb volt, mint a kőrösi szűrök. És futó pillantást vetett a legény süvegére és csizmájára is.

- Kis Mátyásnak a fia vagyok, - magyarázta boszusan a legény, - a Harangöntő Kisnek.

- Akit fölakasztottak?

- Annak.

Komádi csodálkozva nézett. Hümmentett. Lebocsátotta a földre a feketült vasú alabárdot és rátámaszkodott az állával.

A leány már akkor elsietett. Kis Andor csak a szoknyája lebegését látta, ahogy egy kerítés mellett besurrant.

A legény a kapushoz fordult:

- Él-e még, - kérdezte, - az öreg özvegy Gombos Jánosné?

- Gombos Jánosné?

- Az. Az apám húga.

- Az apád húga?

- Az no, - szólt türelmetlenül a legény, - az apámé, akit felakasztottak.

És éles nézéssel metszette át a kapus otromba bámulását.

- Él, - felelte Komádi.

S lóértő szemmel nézte végig a legény paripáját.

- Ott lakik még a felső soron?

- Ott.

A legény megbillentette a süvegét és tovább ballagott.

A piacon már rakodtak az árús asszonyok. A kapukon innen-onnan ökrös szekerek jöttek elő. Néhol az udvarokon aprómarhát etettek az asszonyok.

A legény meg-megállt és nézett. Néha egy ház előtt állt meg, néha egy fa előtt. A templom előtt is megállt és a lépcső oldalkövét nézte, egy nagy márványkövet, amelynek fényes háta visszatörte a nap sugarait.

- Itt csúszkáltam, - szólt a kőre mélázva a legény.

Mit nézett rajta! Azt, hogy a kő nem olyan nagy, mint amekkorának ő az emlékezetében tartotta. Ő bizony kétszer akkorának tudta, pedig hát a kő nem változhatott.

A ló rátette az állát a legény vállára.

- Megyünk, megyünk te bolond, - szólt a legény.

S megveregette a lónak a pofáját.

A városháza előtt megint megállott. Két gatyás ember ült ottan a csupasz földön. Keze-lába mind a kettőnek kalodában, s előttük két karón két kis vörös makrapipa, jeléül, hogy a bűnhődők dohányszívásban találtatódtak.

Az egyik még aludt. A másik fölemelte a fejét, és reggeli kedvetlenséggel mordult a legényre:

- No mit bámulsz? Emberen esik ez, nem ökrön!

A legény tovább haladt a két hosszú házsor között. Egy háznál aztán megállott. Vén háromágú eperfa árnyékolta azt a házat, mintha keresztfa volt volna valamikor s az változott volna élőfává.

A ház maga alacsony, régi nádtetős. Éppen olyan, mint a többi száz meg száz parasztház: két ablak az utcára, a többi az udvarra; a padláslyukon paprika-füzér; az udvaron gémes kút; hátul félszer meg istáló. Csak éppen, hogy a kapuk betüi változtak. Az eperfás háznak a kapuján a két bevésett betű:

K. M.

A legény benézett a léckerítésen át az udvarra.

A kútnál egy kékruhás öregasszony mosta az arcát. Egy lompos fehér kutya mordult a kapu felé. Az asszony kinyomta a vizet a szeméből, és odanézett.

- Juli néném, - kiáltotta a legény, - eresszen be, Juli néném!

Mert a kapu zárva volt még.

Az asszony ahogy az előbb levette a két kezét a szeméről, azonmód fölemelve tartotta még a füle mellett, és bámult azon arca-vizesen, mindenképpen látóra erőltetve ráncos vén szemeit.

- Én vagyok, Juli néném, - szólt ismét a legény. - Én vagyok: Kis Andor.

Az asszony akkor hirtelen beletörülte az arcát a kötényébe és a kapuhoz sietett. Félretaszította a fanyelvet, és visszahátrált.

- Andor! Te vagy Andor?

- Én, én no, - szólt a legény.

Belépett és a lovát is behúzta maga után.

Az udvaron aztán kezet csókolt az asszonynak. Megcsókolta az arcát is.

- Seregeknek ura! - álmélkodott könnybe áradó szemmel az asszony. - Jaj édes lelkem! mingyárt elájulok!

- Azt pedig ne tegye, - felelt mosolyogva a legény. - Nincs miért.

- Hát honnan jösz? Hát élsz te? Azt hittem a török vitt el!

És összecsapta a kezét, majd a nyakába borult a legénynek, összevissza csókolgatta.

- Gyere beljebb lelkem. Jaj édes fiam te, csakhogy megkerültél! A lovadat gyere kössük be az istálóba. Jaj de megnőttél kedves virágszálam! De szépen fölemberedtél lelkem!

Aztán megfordult és a kapu felé szaladt:

- Szomszédok! Dávidka! Bozsó! - kiáltotta.

De a legény megragadta a karját:

- Ne hívjon senkit, néném. Majd később.

Bementek hát a házba. Az asszony kenyeret, szalonnát és égett bort tett az asztalra, és ismételten csodálkozott:

- Hát honnan jösz, honnan?!

- Apámtól, - felelte a legény, a kenyérből kanyarítva, - magának megmondhatom, hogy az apámtól jövök.

- A másvilágról? - kérdezte elszörnyedve az asszony, - a másvilágról jösz?

A legény már evett. Csak a fejével intett tagadón. Aztán nagyot nyelt, ivott a kancsóból és nyugodtan szólott:

- Az apám nem halt meg.

- Nem halt meg? Hiszen felakasztották. Horváth hadnagy akaszttatta fel a Gombosék szőlejében.

- Hát az igaz, hogy felakasztották, - felelte a legény, - de azért nem halt meg.

- Nem halt meg! Uram Isten, mit beszélsz te összevissza? Bolond vagy-e? Meg vagy te bolondulva! Jézus Mária!

- Azt beszélem, - felelte nyugodtan a legény, - ami igaz. Maguk csak annyit tudnak, hogy az apám fölcsapott hajdunak, és lovat lopott; és hogy Horváth hadnagy éppen a szőlők alatt járt, mikor az apámat megfogták, aztán mingyárt fel is köttette.

- Egy kajszibarackfára.

- Arra. De nem lett volna szabad felakasztaniok, azt mondja az apám. Még a tyúklopóra is törvényt látnak előbb.

- Mink is azt mondtuk.

- Hanem hogy abban az időben sok volt a lézengő ember, hát a hadnagy mingyárt agyon is verette, akit megfoghatott.

- Most is olyan pogány.

- Hát aztán rosszul kötötték-e fel, vagy hogy eloldozta valaki, azt maga az apám se tudja. Csak annyit tud, hogy egyszercsak fölébredt a fa alatt és nem látott maga körül senkit se. Csak az Isten csillagait látta az égen. Én akkor éjjel kint háltam a tornácon. Az apám felköltött és magával vitt a kerten át. Egész éjjel mentünk.

- Hát így vesztél el lelkem.

- Így. Apám attól tartott, hogy ha mégegyszer megfogják, hát mégegyszer felakasztják. Azért vitt engem magával.

- És hova vitt?

- Messzire van innen az a hely, néném. A Tisza egyik kis szigetén vontuk meg magunkat. Apám ott nevelt fel. Most is ott van.

- És miből éltetek?

- No bizony, ne gondolja, hogy orzásból. Apám akkor szent fogadást tett a szegedi fekete Szűz Mária lábánál, hogy soha többet míg él, nem nyúl a máséhoz. Halász lett. Engem becsületben nevelt és csak most, hogy eljöttem, most beszélte el, micsoda vétkes életet hagyott itt Kőrösön.

- És most is halász?

- Most is. Kunyhóban lakik télen-nyáron a szigeten. Mikor el-elfogyott a kenyerünk, halat vittem be a városba és eladtam.

- Istenem, Istenem, - szólt a könnyeit törülgetve az öreg asszony, - de szeretném látni. Azóta már az is megöregedett.

- Fehérre, - felelte a legény.

Elvégezte a reggelizést. Fanyelű bicskáját a mellénye zsebébe tette.

- Ne beszéljen erről senkinek se néném, - szólott komolyan. - Mondja inkább, hogy a törökök vittek el engem, és hogy megkerültem. Hanem én álmos vagyok. Éjjel jöttem.

- Feküdj le lelkem. Ágyat bontok.

A szomszédból muzsikahangok szálltak át. A cigányok igazgatták a hegedűiket. Egy cimbalom hangolása pengett olykor belé.

- Itt lakodalom lesz, - szólt az öregasszony. - Dávidka Feri esküszik. De talán azért tudsz aludni.

- Ne bontson ágyat, - mondta a legény. - Sohasem aludtam ágyban.

Azzal végigdobta a karoslócán a szűrét, és ráfeküdt.