Nemere István

A halál fekete angyala

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-366-5

MOBI ISBN 978-963-453-367-2

Tartalom

1. fejezet
2. fejezet
3. fejezet
4. fejezet
5. fejezet
6. fejezet
7. fejezet
8. fejezet
9. fejezet

1.
Rikoltoznak a varjak

Abban a pillanatban, amikor Tünde lelépett a buszról, máris rátört a különös hangulat.

Félelem ült a tájon, és ismeretlen sötétség. Az egyiket érezte, a másikat látta. A busz ajtaja hangosan becsapódott mögötte. Többen szálltak le, ők is a kórházba igyekeztek.

A megállót valaha régen valakik ide tették a liget szélére. A buszoknak ez végállomás volt, a lomha járművek ide mindig lassulva, mintegy megkönnyebbülve érkeztek. Amikor megtorpantak az erdőbe vájt félkör alakú pihenőben, jólesően szusszantak sűrített levegővel, elhallgató motorral.

Tünde ősszel vagy tavasszal hallotta, hogyan pattog a motor, hisz hajnalban vagy este elég hűvös volt. Ő mindig este jött, hajnalban ment. Az út elejét és a végét az ide tartó sötétre festett buszok jelentették.

Nyáron nem pattogtak a motorok, mert a levegő is forró volt, meg az ő fém részeik is. Talán később kezdtek hűlni, de akkor Tünde már messze járt.

De most tél volt, január. Piszkos felhők lógtak a város fölött. Ez is növelte a hatást.

Tünde ilyenkor mindig vetett egy pillantást az erdőre. Nyáron sokkal sűrűbbnek, szinte áthatolhatatlannak tűnt, mint gyermekkori meséiben az őserdő, vagy az a bizonyos kerek erdő. Ahová a hősök, a legkisebb fiúk, a királyfiak mindig szívdobogva, mégis bátran léptek be. Pedig tudták - tudniuk kellett -, hogy valahol a közepén lakik a boszorkány, a rossz tündér, a hétfejű sárkány, a rossz.

Most persze ritkásabb volt, a fák meztelenül álltak, talán szégyenkezve.

Alig maradt mivel takargatni magukat. Este volt már, háromnegyed tíz.

Ilyenkor ez már régen éjszaka. Nem sokat láthatott hát a fákból, inkább csak tudta, hogy ott van az erdő. A maga homályával, kietlen idegenségével.

Fenyegetésével.

Csak nyári hajnalon volt minden frissebb. Akkor már világosság öntötte el a tájat, sokat ígért a reggel - igaz, neki, az éjszakás nővérnek előbb mindig alvást. Csak a délutánok voltak az övé. Olyan furcsa világban élt, ahol déltől másnap hajnalig tartott az élet.

Most hát este volt, Tünde számára a nap közepe. Ami igazán fontos, az most kezdődik.

Néhány nő jött mögötte. Hagyta, hogy megelőzzék. Szándékosan lassított, úgy tett, mintha cipőjét igazgatná. Még le is guggolt a hóban. Azok eléje kerültek és látszólag észre sem vették őt, nem bánta. Amikor ismét körülnézett, a távolabbi fények megcsillantak a havon. A Kórház bejáratának lámpái és Tünde között ezek a tétova visszatükröződések húztak egyenes vonalat. Mert ezen a télen még volt hó. Pár napja esett le, nagy fehér madárként telepedve a tájra.

Tünde nem sietett. A busz mindig háromnegyed előtt érkezett. Elég, ha tíz perccel korábban jelentkezik az osztályon. Most megtorpant egy pillanatra és ismét az erdőt nézte.

Sötétséget lehelt feléje, hideg idegenséget. És ekkor a lány varjakat is hallott. Ott köröztek valahol a fák fölött, láthatatlanul.

Kár, kár!

Elégedett öröm terjedt szét a lányban. „Ha tudnád, világ…” De hát a titok azért titok, hogy ne tudja senki. Egy, csak egyetlen ember tudatában rakhat fészket, onnan indul el körözve, aztán oda is tér vissza. Az emberek is olyanok, akár ezek a varjak. Csak keringenek, kárognak, de semmit sem értenek.

Kár! Kár!

Tünde gúnyosan mosolygott. Keringjetek csak! Repdessetek csak!

Károgásotokat senki sem hallja. Akkor sem, ha ezrek hallják itt a környéken.

Amit én tudok, azt ti nem tudjátok, nem tudhatjátok. Szavatok csak itt hangos, de nem száll messze. Az erdőn túl ki hallaná meg?

Kár, kár, kár!

Csizmája alatt csikordult a hó. Az este neki nem este volt, hanem reggel. A nap igazi kezdete. Amikor tekintetét elfordította az erdőről, már jól látta a Kórház kapuját. Ilyenkor megélénkült a forgalom. Az úttesten széttaposták a havat, a kapun kifelé is jöttek, befelé is mentek. Tízkor van a műszakváltás. A portás fülkéjéből sárgás fény vetült a hóra. Mentőautó jött kifelé, halkan brummogott a motor. Nem is kellett dudálniuk, a portás látta a közeledőt, egy gombnyomás, a vékony, inkább csak jelképes sorompó felemelkedett. Tünde akkor ért oda, amikor a mentő kifelé ment.

Még a lámpák fénykörében haladt, amikor sebészeti nővérek jöttek szemben. Őket korábban váltják le, hogy elérjék az utolsó buszt.

- Szia, Tünde!

- Szevasztok - a szavak nehezen szakadtak ki belőle. Álcáznom kell magamat!” - jutott eszébe ismét. Mint mindig, amikor ráébredt igazi dolgaira.

Otthon nem kellett megjátszania magát, de itt… Ezek is varjak. Csak kárognak. Kárognának, ha tudnák az igazat. Ha tudnák, kivel van dolguk.

Csak akkor kárognának igazán, öblös hangon, világra szólóan.

De nem tudják. És ez mélységes elégedettséggel töltötte el a lányt. Ment át az udvaron, köszönt és köszöntötték, fel-felnézett, válaszolt. Arcokat ismert fel, mosolyokat hárított. Csak semmi bizalmaskodás - akkor sem, ha ti mindnyájan a kis Tünde nővérnek hisztek engem. Aki nem vagyok, nem én vagyok!

A belosztály külön épületben volt. Így hát már a földszinti ajtót benyomva - ez mindig olyan nehezen nyílott, némely gyengébb beteg lihegett, mire végzett vele - otthon érezhette magát. Ez volt az ő kis birodalma, bár erről mások nem tudtak.

A varjakat többé nem hallotta, künn maradtak az erdőben. Talán ismét visszaszálltak a pucér ágakra, fészkeikre, és elhallgattak. De hát Tünde itt is találkozott varjakkal - csak ezek embereknek álcázták magukat. Vastag, sötét téli ruhákban vánszorogtak kifelé, elfáradtak már. Vagy a percekkel ezelőtt beöltözött nővérek siettek lengefehérben, könnyedén. Ők is most jöttek.

De kevesen voltak, mindig túl kevesen.

Tünde felment az első emeletre, be az öltözőbe. Már csak Juli volt ott, éppen olyan kövérkés, mint mindig. Tavaly együtt kezdtek járni egy fogyasztó tornára, de Juli hamarosan elmaradt.

- Szia, mi újság? - kérdezte gyorsan. Akkor vette fel a kabátját. Mindenki tudta, hogy a férje jön érte kocsival, hát nem kell rohannia a buszhoz.

- Szia, semmi - felelte Tünde gépiesen. Mióta felkelt, tulajdonképpen ezek voltak az első szavai, leszámítva az udvari köszönéseket. Az albérletben nem volt kivel szót váltania - ma nem. Ezt az éjszakát - vagyis a délelőttöt - egyedül töltötte.

Juli beletornázta magát kabátjába. Vaskos karjaival ez nem ment könnyen.

Tünde nem is nézett rá. Mit nézzen Julin? Ezerszer látta már. Inkább az érdekelte, milyennek láthatja őt a másik lány? Próbálta önmagát külső, idegen szemmel szemlélni. De hát ez még sohasem sikerült, nem is sikerülhet. Még tükör előtt ment valahogyan, de csak a képzeletére hagyatkozva - nem. Tünde tudta magáról, hogy még mindig kövérkés, pedig már szépen fogyott. És elég magas, talán magasabb az átlagnál, ezért is nehéz volt fiút találni magának annakidején. Öt, hat évvel ezelőtt?

Juli felnézett rá, kicsit dülledt szeme volt, és csúnya arca. A haja már huszonévesen hullott: - A Marcsi hozott tortát, valami szülinap volt náluk - jelentette. - Boross doktor ma is dühös volt. A főnök meg hamar elment és két napig vissza sem jön, valami kongresszusra utazott. A főnővér azt üzeni neked, tedd rendbe a múlt heti átadó naplót. Valamit kihagytál belőle.

- Exit volt? - érdeklődött Tünde, halkan.

- Csak kora reggel, tudod, az emeleten a hármasban, az az öreg bácsi.

Szegény már úgysem húzhatta sokáig.

- Most mi van? - Tünde ezt minden este megkérdezte.

- Csak két komoly. A földszinten tizenhat beteg, az emeleten huszonkettő. A négyesben az a kis öregasszony, tudod, már két hete itt van, Boross doktor betege, de nem sokat csinált vele. No ha aludni akarsz, az óránként fel fog ébresztem.

- Nem fogok aludni.

- …A másik a szíves öreg pasas az emeleten, az egyesben. Folyton fullad.

Tünde tudta, kire gondol. Az öreg éjszakánként gyakran felül az ágyán, kapkodva szedi a levegőt. Megkeseríti a többiek életét, akik vele kerültek egy szobába, nem sokat pihenhetnek. Szörnyűek ezek a közös hálótermek. Még a három vagy négyágyasak is. Milyen szép lenne, ha egy közkórházban is külön szobát kaphatna minden beteg? Senki sem látná, amikor bejön az ápolónő… Mentek az átadásra. Persze idejük nem volt arra, hogy mindenkit személyesen, ott az ágyánál vegyenek át. Itt a nővérek nem tizenkétóráznak, mint Pesten. Ott kevesebb a nővér. Nekik nyolc óra jut, de mennyivel előtte és utána is dolgoznak. Az átadások mindig elhúzódnak.

Most is csak a problémás betegekről esett szó, ahogyan mindig. A csöndesek, az aránylag rendben-csendben lévők fölött elsiklottak. És néha jutott idő egy-egy félmondatra, másfélére: - Hallottad, mit csinált a Nikolett a szülészeten?

Tündét nem érdekelte. Ezért oda sem figyelt, amikor Juli kapkodva, a hírközlés édes kényszerétől hajtva mesélte a kikapós nővér újabb kalandját az egyik fiatal szülésszel. Tünde levetkőzött, majd ismét felöltözött. De most már fehér nadrág, combig érő köpeny került rá. Mellén a Kórház piros pecsétje. Mosodai jel, vagy büszke cégjelzés? Vagy egyik sem. Tünde nem tűzte fel az azonosítót. Itt. úgyis tudja mindenki, kicsoda ő.

Tünde nővér!

„De igazából honnan is tudhatnátok, ki vagyok?” Nem károgtak a varjak. Csönd volt.

Megvárta, míg elmennek a délutániak. A földszinten volt egy helyisége a labornak, onnan az ügyeletes sietett haza. Tíz után pár perccel Tünde átvette a földszintet. Az emeleten most a Mari lesz, de tudható, hogy nappal is dolgozik valahol. Így hát éjszaka majd szépen elszundít és kimondatlanul is átadja a terepet a földszinti nővérnek. Különben pedig mindkettőjüknek kell ügyelniük mindkét helyen. A főorvos így is elégedett lehet, hogy talált két állandó éjszakás nővért. Akkor is, ha az a kettő köztudottan csak egy: Tünde.

Odakünn elhaltak a zajok. Még néhány autó indult az udvarról. Az épületek között mintha csökkent volna a fény is. Az első óra elmúltával már valóban éjszaka lett. Már senki sem mozdult, kint, bent. A legtöbb ablakra homály borult. Csak a földszinteken áradt szét némi fény. Az udvari havat feltorlaszolták itt-ott, és néhány éhes kórházi macska sompolygott, kicsiny ösvényeket taposva magának.

Nagyritkán jött a mentő. A sebészeten alighanem befejeztek egy műtétet, mert az első emeleten kialudtak a fények. Hideg szél jött északról, besüvített az emeletre is. Tünde éppen arra jött, becsukta a rosszul zárt ablakot. Idebent meleg volt - több is, mint kéne. Érezte, kicsit megizzad. De most ez sem bántotta. Majd reggel lezuhanyozik.

Az ügyeletes orvosnak - ahogyan máskor - alig látta színét. Most ugyan egy fiatal orvosnőt küldtek ide, aki eddig sem sok vizet zavart és minden jel szerint nem is marad sokáig. Talán még egy-két hónapig. Egyszerűen bejött, közölte Marival, hogy lefekszik és csak igazán fontos esetben ébresszék fel.

Aztán máris bezárkózott az orvosi szobába. Van ott egy kanapé, elég kényelmes. Tudta ezt Tünde is.

De most halkan ment el az orvosi szoba előtt. A cipőjét is úgy választotta, hogy szinte zajtalanul osonhasson, ha kell. És gyakorta érezte: most kell.

Az éjszaka lassan befonta a lelkeket is, ahogyan rátelepedett a házakra.

Tünde már nem gondolt arra, amire három évvel ezelőtt még szinte minden nap. Mert kezdetben nappalos volt, a fiatal nővéreket felügyelték, önállóságra nem engedték. De már egy-egy délutánon, különösen korai szürkületben neki is megfordult a fejében: ezek itt a szenvedés házai. Reménykedők és lemondóak fekszenek az ágyakon, százával, százával. Csak egy közös bennük - a fájdalom. Ha küldték, elsétált a többi osztályra is. Néha egy lelettel, vérrel teli kémcsővel, vagy csak egy hírrel, üzenettel rótta útjait az épületek között.

A sarkokon belékapott a szél, műtősfiúk tárgyalták az alakját, „jó kis duci, mi?” - hallotta nemegyszer. Amiből leginkább a „kis” szó sértette, hiszen a legtöbb fiúra egy magasságból nézett, némelyikre meg felülről. Hamar megtanulta, hol a röntgen, a szülészet, a sebészet, a felvételi iroda, a gyermekosztály, az ebédlő, a konyha. És hol a gazdasági iroda, hol az igazgató szentélye. Mostanában már kápolna is van a kórházakban, itt volt fertőző osztály is, persze arra hátul, távolabb a többi épülettől. Aminthogy ott bújt meg a proszektúra is a maga komor falával, amely mellett gyakorta fékezett valamelyik temetkezési vállalkozó fekete, zárt autója. No és tudta Tünde, hol a mosoda vagy a kis csemegebolt.

De most éjszaka volt, ráadásul tél. Két éve már, hogy Tünde csak éjszaka látta a munkahelyét. Nagyon ritkán jött be nappal, csak akkor, ha valami értekezlet volt. Amikor az igazgató tartott tájékoztatót a Kórház szorult anyagi helyzetéről, a tartozásokról… Talán akkor, utoljára. A belosztály főorvosa, Szarvas doktor nem ragaszkodott hozzá, hogy a nappali értekezletre bejöjjenek az éjszakások.

Éjfél után Tünde megváltozott.

Végigment a földszinten. Ha valaki látta - Tündét látta. Azt hitte. Szelíd arcán ártatlan kifejezés ült. Mint majdnem mindig. Érdeklődő tekintet, senkinek ártani nem tudó lélek lenyomata. Ezt hitték róla.

Benézett minden szobába. A háromágyasokba. A négyágyasokba. A nőkhöz, a férfiakhoz. Az öregasszony most éppen jól volt. Hallgatott, bár nem aludt. Tünde bement hozzájuk, az ajtók ilyenkor mindig nyitva voltak.

- Jól van? - kérdezte suttogva. A mellettük lévő ágyon nyugtalanul mozdult a másik nő - de aludt tovább. Az öregasszony csontos, vékony kezével szorította a lány ujjait: - Jól, kedves, köszönöm. Ha valami lenne… - Csöngessen csak - és kiment. Látomás volt, éjsötétben is fehér jelenés.

Jött és volt, ment és eltűnt - akárha álmodták volna a betegek.

Nem mindig volt ez így.

Amikor a földszinti négyes kórterem előtt vitt el az útja, olykor eszébe jutott az az első nap. Mert ő maga csak így nevezte. Első Nap, az Uralkodás kezdete. Persze akkor még nem tudta, hogy ez lesz a neve a korszaknak.

Hogy annak ez egy első napja.

…Akkor is éjszaka volt. Kállói bácsi, a rákos öregúr már negyedik hete feküdt. Az orvosok mindent megpróbáltak, hogy hazavitessék - rosszul hatott, rontotta a Kórház átlagát. Sok beteg elől vette el a helyet, rontotta a gyógyszerfogyasztási mutatókat. A főorvos egyszer megjegyezte: - Valaki végre elvihetné innen az öreget!

Persze arra gondolt, hogy a családja tegyen valamit. De Kállói bácsinak, így nyolcvan felé, már csak egy unokaöccse élt. Meghalt a felesége, sőt az egyetlen fia is ötvenvalahány évesen. Az unokaöcs egy ideig kilincselt elfekvőkben, öregotthonokban, de látva a költségeket, lemondott erről. És igen ritkán jött már látogatóba és, az utolsó héten pedig teljesen elmaradt.

Akkor még senki sem tudhatta, hogy ez az utolsó hét.

Az utolsó nap.

Az utolsó éjszaka… Tünde átvette az ügyeletet. Megnézte a kórlapokat. Az orvos adott neki egy ampulla morfint, adja be a kettesben egy asszonynak, akinek fájdalmai voltak. Aztán az orvos elment a sebészetre - nagy néha éjszakánként az ügyeletesek oda gyűltek beszélgetni. A rossznyelvek szerint kártyáztak is, meg videókat néztek.

- Ha valami van, telefonáljon, Tünde! - mondta Boross doktor és hajnalig nem is látták. Tudták, hová ment, a sebészeti orvosi szoba telefonjának számát pedig minden nővér kívülről fújta - a belosztályon is.

…Az az éjszaka különösen kezdődött.

Tünde valami olyasmit érzett, amit még sohasem. Akkor már nem tél volt, inkább olyan semmilyen-időszak a tél vége és a tavasz kezdete között. Mert nem mindig folynak egybe az évszakok, nem mindig kezdődnek világos határvonallal, nem is úgy végződnek. De egymásba sem folynak, bár gyakran ez történik.

Két évvel ezelőtt azon a tavaszon Tünde még csak második hónapja volt éjszakás. Március eleje lehetett. Odakünn meztelenül meredtek fel a faágak.

Talán rikoltoztak, károgtak a varjak is, bár nem hallatszott be. A belosztály épülete jól szigetelt. Talán az egész Kórház is jól szigetelt.

Akkor már harmadik éjszaka nem aludt Kállói bácsi, és nem aludtak a szobatársai sem. Mind vörös szemmel panaszkodtak reggel, és néha nappal sikerült valamelyest pihenniük. Amikor a délelőtt bejött orvosok csillapították az öreg fájdalmát.

Az öreg próbálta fékezni magát. De hát a fájdalom erősebb volt nála, aminthogy erősebb szinte mindenkinél. Kállói bácsi előbb halkan jajgatott.

Aztán hangosabban. Volt olyan is, hogy felüvöltött. Mint a filmekben a farkasok, valahol a távoli tájon. A holdfényre, vagy fenn északon, ha éhesek.

Úgy hangzott.

Juli azon az estén azzal búcsúzott: - Már a dokiknak is elegük van belőle. A főnök azt mondta, igazán megszabadíthatnák már Kállói bácsitól, a nélkül is van elég baj az osztályon.

Tünde nem gondolkozott el ezen. Hiszen úgy hitte, ismeri az öreget. És akit ismert, nem tartotta már olyan rossznak. Hiszen akkor még csak húsz éves volt. Esténként, amikor kezdett elcsitulni az épület, leült olykor az öreg ágya szélére. A vértelen, sápadt arc közepén hegyesen meredt előre az öreg orra. Azon a napon Hernádi doktornő volt az éjszakás, de nem adatott az öregnek morfint. Csak két másik betegnek, de ott sem ügyelt fel. Tünde akkor már hetek óta gyűjtötte a fájdalomcsillapító ampullákat. Hisz különösen a doktornő olyanoknak adatta volna be, akiknek nem volt rá szükségük - vagy nem annyira, mint Kállói bácsinak.

Tünde már két előző éjszakán is adott fájdalomcsillapítót az öregnek - titokban. A többiek aludtak, vagy nem látták, mi zajlik ott. A nővér ilyenkor elhúzta a függönyt is. Azt a lepedőt, amit Kállói bácsi ágya mellé lógattak, ha drasztikusabb beavatkozásra volt szükség.

Két éjszakán át jött Tünde. Az öreg arca felderült, amikor meglátta. Még jajgatni is elfelejtett - egy percre.

- Én kis tündérem - mondta ilyenkor. „Tündér” és „Tünde” - hát nem ugyanaz? Csak kint a folyosón égett egy lámpa. A kórterembe jótékony homály borult és Tünde ezen nem akart változtatni. Hallotta, ha jött valaki odakünn. Néha valamelyik beteg kiment a folyosóra, a toalettre. Ilyenkor Tünde vagy utána nézett, vagy az eseményt csak a fülével regisztrálta a nővérszoba nyitott ajtajából.

Akkor ment be az öreghez, amikor senki sem volt a folyosón. Az ügyeletes orvos a szobájában aludt, vagy a sebészeten bridzselt. Kállói bácsi hálásan szorongatta a lány kezét. Néha feljebb is csúszott a keze, a lány könyökhajlatába - de nem, nem volt ebben semmi szex, semmi incselkedés.

Az öreg már alig érzékelte a világot és biztosan nem ilyesmi járt a fejében.

Csak eltévedt a keze.

Tünde nagyon sajnálta Kállói bácsit.

Azon a két első éjszakán csak könnyíteni akart rajta. Az infúzióba adta be a csillapítót. Az öreg szava halkult és mire Tünde elszánta magát, hogy kimegy a kórteremből és otthagyja őt - Kállói bácsi elcsöndesedett. Egyenletesen lélegzett, aludt is. Talán a többiek is alhatnak majd.

Reggel ötkor ébredt az öreg és megint jajgatni kezdett. Hernádi doktornő álmos tekintettel jött le a földszintre. Hallotta ő is a jajgatást: - Tünde, adjon valamit az öregnek.

- Már csak valami erős használna - sugallta a nővér. És még mindig nem jutott eszébe AZ.

- No, jó, jöjjön velem, kinyitom a szekrényt - a doktornő a kábítószeres gyógyszerszekrényre célzott. Tünde követte őt. Hernádi doktornő kistermetű volt, borzas, vékony, és mióta férjhez ment, nem igazán örült az éjszakai ügyeleteknek. Különösen akkor nem, ha utána egy tizenkét órás nappali ügyelet várt rá, mint most is. De akkor az emelet lesz az övé, nem a földszint.

Ahol ekkor voltak és ahol most mindent betöltött Kállói bácsi jajgatása.

Mindez sebesen szaladt át Tünde tudatán. Követte a doktornőt, átvette tőle az ampullát. Aztán amíg Hernádi doktornő a füzetre hajolt és beírta, mikor mit vett ki és kinek a számára, Tünde betekintett a szekrénybe. A kulcsot is megnézte. Nem volt nagy a szekrény, a kulcs meg olyan egyszerű, belül lyukas. Biztosan lehet ilyent szerezni - futott át a fején, pedig akkor még nem tervezett ilyesmit.

Nem adta be az öregnek a fájdalomcsillapítót. Elsertepertélt körülötte. A kórlapjára rávezette később, mintha Kállói bácsi fájdalmát csillapították volna. Akkor is nyögött, de senki sem figyelt rá. Ébredt a kórterem, ébredt az osztály, jöttek a takarítók, aztán hozták a reggelit, mozgás és zaj lepte el a folyosókat. Ki ellenőrizte volna, hogy az öreg megkapta-e?

Tünde pedig már hazafelé rázkódott a buszon.

A retiküljében ott volt az ampulla.

Az a nap csütörtök volt, sohasem felejti el.

Este, amikor bejött, Marit váltotta le. Julinak kellett volna éjszakára jönnie, de üzent, hogy betegen fekszik. Megesett már többször is, hogy az éjszakás nővér egyedül maradt a két szinten. Tündével nem első ízben fordult elő, hát nem félt.

Sőt, valami apró öröm is csörgedezett benne, de még nem tudta, miért.

Csak mintha ez is egy jel lett volna. JEL, amely fentről jött. Vagy kívülről.

Vagy… belülről? Nem tudta, nem is akart utána járni. A JEL szent dolog, utasítás is meg kérés egyszerre. Valahonnan jön, ez a lényeg. Nem kell mindent tudni - mormolta önmagának, amikor fél tizenegykor már elcsendesedett minden.

Először csak félénken sétált végig a két folyosón. Aztán a rövid lépcsőn.

Most majdnem negyven beteg volt rábízva. Ahhoz képest, hogy húsz éves múlott… Ez valami kitüntetésnek is számíthatott volna. Ő legalábbis úgy érzékelte, úgy értékelte a magányos éjszakai ügyeleteket.

Persze igazából nem volt egyedül, hiszen Boross doktor volt a főnök. De hát ő elment bridzselni… Éjfélkor vissza kellett őt hívni, a mentő hozott egy mérgezésest.

Megizzadtak vele. Boross nem is engedte el a mentősöket, hadd segítsenek azok is.

Az öngyilkosjelölt gyomormosása bővelkedett erőteljes pillanatokban, két mentős fogta le a férfit a művelet közben. Aztán a vizsgálatok, majd a gyógyszerek… Boross káromkodva ment vissza kártyázni, már majdnem éjfél volt.

Tünde ismét magára maradt. Az öngyilkosjelölt szépen elaludt, nem is kellett az ágyhoz kötözni. Mielőtt a doktor elment, kiadott egy ampullát Kállói bácsinak.

- Adja be neki, ha nagyon kiabálna. De szegény már úgysem húzza sokáig. És ne felejtse el felírni a lapjára.

- Igen, doktor úr.

Csakugyan, Kállói bácsi most halkabban kiabált. Elment a hangja, de nem csökkentek a fájdalmai. Amikor megpillantotta Tündét, magához húzta.

Nagyon közel, hogy csak a nővér hallja, amit súg: - Már elég volt, tündérke. Nem bírom tovább.

- De Kállói bácsi… - észre sem vette, hogy ő is suttog. És félve tekint a többi betegre. Pedig még akkor sem gondolt ARRA. Először talán csak azért halkította le a hangját, ne ébressze fel a másik két férfit. De az öreg valósággal szuggerálta őt. A félhomályban kísérteties volt az arca - a szeme nagyon beesett, mintha nem is lett volna. Nem csillant, szinte két sötét üreg tekintett a lányra. És a harmadik üreg a szája volt, a vértelen ajkakkal, amelyek nehezen mozdultak. A csontos kezek most szinte fájdalmasan markolták-szorították a lány karját: - …Csináljon valamit, tündérke, Segítsen… Vagy öt percig csak azt az egy szót ismételgette: - Segítsen… Tünde akkor ingott meg, végleg.

Már többször megfordult a fejében AZ. Segíteni kellene az öregnek. Hiszen szenved, mint egy állat. És ráadásul már nincs értelme a szenvedésének, hiszen nem halad a gyógyulás felé. Semmilyen állapotváltozás felé nem halad Kállói bácsi. A fájdalom nem olyan kórt jelez, amin segíthetnének. Ez nem olyan most nála, mint másoknál a láz. Ez már nem jelzés, ez már állapot.

A fájdalom mintha beleette volna magát az öreg testébe. Kiirthatatlanul ott lapult, sőt terjedt. Tünde megtanulta a rákról, amit egy nővérnek tudnia kellett. Biztosan többet tudott erről, mint az öreg.

- Segítsen… tündérke.

Akkor kezdte felfogni, hogy voltaképpen ezt már el is tervezte. Akkor is, ha soha nem merte igazán és alaposan végiggondolni a teendőket. De már napok óta ezért gyűjtötte az ampullákat. Ezt nem adta be Kállói bácsinak, és egy másik betegnek sem. Ezért volt most már három is a köpenye zsebében.

És talán a sors akarta így, amikor egyedül hagyta őt erre az éjszakára. Az orvosok nem minden éjszaka mentek bridzselni, és Juli is ritkán volt beteg.

Most olyan későn szólt be, hogy már nem tudtak behívni mást.

- Segítsen… - hörögte az öreg. Furcsán szólt már. Talán úgyis csak egy, vagy két napja lehet hátra. Az orvos is erre célzott.

Tünde lefejtette karjáról az öreg kezét és kiszaladt a folyosóra. De hová ment volna? Hallotta a jajgatást akkor is, amikor nem a fülével fogta fel a hangokat. Kállói bácsi attól kezdve már benne jajgatott. Ott volt a fejében, a fülében, az agyában. A testében. Bárhová ment azon az estén, hallani vélte az öreg szavát: - Segítsen, tündérke.

Addig Tünde soha senkinek nem engedte meg, hogy így szólítsa. De Kállói bácsi… az más. Ő is egyedül volt, mint Tünde. A szülők messze vidéken, havonta talán egyszer hazalátogat. Vagy kéthavonta. A szülők vannak, ám mégsincsenek.

Felment az emeletre. Hátha akad valami dolga… Egy középkorú asszony tartott a toalett felé, kéretlenül is elkísérte, meggyőződött róla, hogy minden rendben van vele, nála… „Mert én jó nővér vagyok. Ápolom, aki rám szorul.

Vigyázok mindenkire, segítek nekik…” Mint egy imát, úgy ismételgette, pedig tudta, most, ma éjszaka nincs ennél hamisabb szöveg. És önmagát nem csaphatja be.

- Segítsen, tündérke!

Fél óra is beletelt, éjfél rég elmúlott már, amikor visszajött a földszintre. Itt is minden rendben volt. De amikor elment a nyitott ajtó előtt, nem tehetett úgy, mintha nem látná, hogy az öreg intett neki. Volt még annyi ereje a karjában, mert a torka elszorult. Tünde hát beosont, csöndesen. Megnézte az infúziót, rendben csepegett alá. Megtapintotta az öreg homlokát.

Kállói bácsi már nagyon halkan suttogott. Nem is lehetett érteni igazán, mit. De Tünde tudta, kiirthatatlanul beleégett az az egyetlen szó. A habozása gyengült. Az ellenállása jégből volt, és most felkelt a nap, rásütött.

Olvasztotta. Olvadt.

- Segítsen rajtam… kérem… Még egyszer elfutott. Pedig tudta - vissza fog jönni.

- Segítsen… Amikor ismét a kórterembe lépett, ellenőrizte, hogy a másik két beteg alszik. Aztán nesztelenül elhúzta azt a rögtönzött függönyt. Senki sem láthatja, mit fog tenni. De még mindig félt. A szíve egészen magasan dobogott, majdnem megfulladt tőle. Ki akart ugrani a torkán. Aztán Tünde beállt az ajtónyílásba, hallgatózott a folyosó felé. Ha Boross doktor visszajön, a méretes negyvenhatos lábain zajosan cipeli fel a testét az emeletre. A csöndes épületben mindenhová elhallatszik majd a közeledése.

Ám most nem jött. Nem jött felmentő sereg, nem közeledett az ürügy, amelyre hivatkozhatna önmaga előtt is, miért nem teszi meg AZT.

- Kérem… Tünde alig gondolkozott. Menekült a gondolatoktól. Mert mindegyiknek volt ellenpárja, amely fékezte. Amely lehetetlenné tette volna az akaratát.

Akkor még nem olvasta azt a könyvet. De nem is befolyásolta semmi. Csak Kállói bácsi igen gyönge hangja: - Segítsen… Aztán döntött. Nem tart sokáig, nyugtatta önmagát. Majdhogynem hangosan. De rájött, ami belül vita volt, majd párbeszéd - csak ő hallotta.

Most fél-csönddé fajult az is.

A tálcáról egyszer használatos tűt vett el, ráerősítette a fecskendőre. A mozdulatok megszokottak voltak. Gyakorlottak. „Úgy csinálni, mint máskor.

Hiszen lényegében ez sem más dolog… Csak egy injekció.” Csak egy injekció. Milyen egyszerűen és jól megy már a dolog!

Felszívta mind a három ampulla tartalmát. Aztán még egyszer az öregre nézett.

Kállói bácsi is őt nézte. A két tekintet találkozott - a homályban is. Senki sem volt ott rajtuk kívül, a többiek mind elsüllyedtek a semmi langyos tengerében. Egymást nézték. Az öreg gyengülő keze már nem is mozdult, csak az egyik ujjával… mintha intett volna.

Segítsen.

És Tünde segített.

Kállói bácsi kórlapján csak egyetlen fájdalomcsillapító beadása szerepelt, az is még éjfél előtt történt. Boross doktor reggel hat előtt még körbeszaladt. Az öreg sem volt neki gyanús. Akkor még élt, de lehunyt szemmel feküdt. Es Tünde gondoskodott róla, hogy amikor az orvos tekintete az öregre esett és elindult az ágy felé, gyorsan azt mondta neki: - Az egyesben az asztmás asszony megint rosszul van.

Ezzel eltérítette Boross doktort Kállói bácsitól. Az asztmás nő nem volt rosszabbul, mint máskor. De a doktor csak egy pillantást vetett Kállói bácsira, és már ment is ki a szobából. Összesen egy percet sem töltött a három betegnél.

Aztán - már péntek hajnal volt - hat után tíz perccel Tünde kilépett az osztály ajtaján. Lassan ment át az épületek között. Nem bírta megállni - még egyszer visszanézett, pedig ez nem volt szokása. A földszinti ablakok között azt kereste, amit Kállói bácsi utoljára láthatott, bentről. Mert azért biztosan kinyitotta még a szemét, amikor pirkadt. Vagy nem? Aludt már, végleg?

De az ablakok egyformák voltak. És a nap is ugyanúgy kisütött, mint máskor. Döbbenetes volt Tünde számára, hogy minden megy tovább, és semmiben sem különbözik a következő nap - az előzőtől. Tudjuk persze, hogy minden nap százezrek halnak meg és más százezrek születnek, a világ ettől nem változhat, nem is változik. De most Kállói bácsira lebontva ez mégis csak különleges nap volt.

„És nekem is az”, jutott eszébe. Nagy titka lett hirtelen, ez félelmetes volt, de élvezetes is. Valamiféle apró hatalmat jelentett. Hiszen a titok - hatalom.

Amit csak én tudok, senki más, az fegyver is lehet. Vagy legalábbis egy jó tudat, amely magabiztossá tesz. Olyasmivel rendelkezem, amivel más nem.

Kétszeresen is. Az egyik az, hogy van egy titkom, a másik: maga a titok. A jelentése, az értelme, a jelentősége, az értéke… Azért azon a délelőttön nehezen aludt el Tünde. És még sok következő éjszakán jutott eszébe az öreg Kállói bácsi. Akiről csak annyit hallott aztán péntek este, amikor tíz előtt tíz perccel beállított az osztályra: - Kállói bácsi exitált - jelentette Mari, akit váltott.

- Mikor? - kérdezte Tünde. A torka egy kicsit elszorult, ezt köhögéssel leplezte. Ott állt az öltözőszekrénye előtt, semmi pénzért nem lett volna hajlandó megfordulni és Marira vagy bárkire nézni. Most a legfontosabb az álcselekvések sorozata volt. Lehúzni a farmernadrágot, a pulóvert, a bádogszekrénybe alul betenni a csizmát, koppanjon a falhoz. Szülessenek zajok, amelyek elterelik a gondolatokat.

Közben az ijedtség is belemart. Fülelt a hangsúlyokra. Nem is hitte volna addig, hogy ennyire érzékeny tud lenni. Mari lett most a világ közepe, amit ő mondott - és ahogyan mondta - mindennél fontosabb volt abban a percben.

De Tünde megnyugodhatott - Mari hangjából kiderült, hogy senki sem gyanít semmit: - A főnök még örült is. Hát tényleg jobb így szegénynek. No és felszabadult egy ágy is.

- Hoztak helyette valakit? - kérdezte Tünde. Halkan, ál-közömbösen.

Elterelően. Pedig alig jött ki hang a torkán.

- Még senkit, de ez csak idő kérdése.

Akkor nyugodott meg Tünde, csak akkor.

És eltelt az éjszaka. Eltelt a következő nap, jött a hétvége, aztán a következő hét, és megint a következő… Kállói bácsi emléke kifakult. A nővérek elfelejtették, a betegek kicserélődtek. És Tünde lassan megnyugodott.

Az élet csordogált tovább a belosztályon. Ő ugyan mindig csak este és reggel látta az épületet. De amint előbbre haladtak a tavaszban, már reggel is kisütött a nap. Nyár elején pedig az első emeleti ablakokat kelet felől valósággal bearanyozta a fény… …Ma már nem izgatta a négyes kórterem. Kállói bácsi a régmúlté lett, megszűnt létezni még az emléke is. Szétfolyt abban a nagy semmiben, amit az idő, mint tavaszi áradást sodor magával. Egy ideig viszi az emlékembereket, a szellemi maradványokat, világunk hordalékát, aztán önnön mélyébe meríti, feldobja ismét, és újra - de már mind rövidebb időre. Aztán végleg lemeríti, beépíti a többi homokkal, ballaszttal együtt, hogy nyoma vész. Valahol elképzelhetetlen rétegek száradnak, alakulnak, nagy erők formálják őket olyanná, hogy egykori valójukat többé senki fel sem ismerheti.

Tünde ezen a január éjszakán különben sem erre gondolt. Kállói bácsi most már az ő számára is röpke emlék volt mindösszesen. Ha alaposan belegondolt, az arcát nem is tudta felidézni. És hol lehet már a bácsi? Az unokaöccse biztosan eltemette, ennyit várt el tőle a világ, no persze valamivel többet is, de azt nem teljesítette. Nem volt a nagybátyja mellett, amikor az átment a túlsó partra.

Tünde az órájára nézett.

Negyed hat múlott. Nos, ilyenkor már lefelé megyünk a dombról, jutott eszébe a régi mondás. Ez állítólag itt a belosztályon született, valaha a régi időkben, amikor még másféle volt ez a világ. Közeledik a szolgálat vége.

Hamarosan jön az éjszakai ügyeletes, körbeszalad, mini-vizitet rendez.

Jönnek a takarítók, aztán a reggelit is hozzák. De ő akkor már nem lesz itt.

Kilép a még sötét udvarra, átmegy rajta. Irány a kapu, majd a buszmegálló.

Ott fog elmenni az erdő mellett. Ahonnan most is ugyanolyan sötétség ásít rá, mint este. Ahol ismeretlen rémek lapulhatnak, és tán lapulnak is. Ahol varjak köröznek, rikoltozva: Kár… Kár…