Nemere István

A Moszad története

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-369-6

MOBI ISBN 978-963-453-370-2

Tartalom

Így kezdődött…

Küzdelem az atomfegyverért

Furcsa szövetségek?

Németek, arabok, technika

Véres vadászatok

Egy kis átszervezés sohasem árt

Harcban a KGB-vel

A Moszad és a fegyverkereskedelem

A Moszad akciói

Bosszúhadjárat

Szemtől szemben

Moszad belülről

1.
Így kezdődött…

Izrael állam rendkívül kedvezőtlen helyzetben volt már megalakulása napján is. Természetszerű, hogy a fiatal ország és annak vezetése minden alkalmat és eszközt megragadott azért, hogy helyzetét erősítse. Az sem különös hát, hogy izraeli kémek és kémszervezetek mindig is voltak és vannak. Voltak már akkor is, amikor maga az állam hivatalosan még létre sem jött.

Könyvünknek nem célja tovább növelni a meglévő sajnálatos arab-izraeli ellentéteket, aminthogy a szerző ebben az ügyben nem áll egyik oldalon sem.

Igyekszünk majd részletesen, de lehetőleg szenvedélymentesen és pártatlanul bemutatni, mi történt, hogyan történt, miért történt - Izraelben, az arab világban és azon kívül.

Izrael államban úgy alakult - és a kis ország ebben nem különbözött számos más, kisebb-nagyobb, jelentéktelen vagy jelentős országtól - hogy kezdettől több titkosszolgálatot hoztak létre. A célnak megfelelően determinált szervezetek jöttek létre. Ezeken belül a külföldi hírszerzést nevezték el Moszadnak. Most nem célunk szót ejteni a többiről.

Akik megalapították az első kémszervezeteket, általában európai származású, sok nyelven beszélő, műveit zsidók voltak. Mindezen tulajdonságokra szükségük is volt, hiszen igen nehéz helyzetben jött létre maga az állam és annak szervezetei.

Az előzmények Ezekről csak röviden: az izraeliek 1948 tavaszán már rendelkeztek többé-kevésbé komoly kémszervezetekkel. Egy részük még az állam megalakulása előtti időkben jött létre és komoly harcot folytatott az angol, a francia megszállók, az arabok ellen. Mondjuk ki kereken: ezek jobbára a ma is ismert, egyszerű terrorakciókkal küzdöttek. Egymást érték a robbantásos merényletek - vagyis olyasmit műveltek javarészt, amit ma az izraeliek olyannyira elítélnek a palesztinok esetében.

A Serut Jediot héberül Információs Szolgálatot jelöl. A legtöbb országban ilyen vagy hasonló nevekkel szokták elrejteni a titkosszolgálatot. A szervezetet a palesztin földön még illegalitásban harcoló zsidók hozták létre.

A földalatti hadsereg, a Hagana („védekezés, védelem”) beolvadt a hamarosan létrehozott, immár legális nemzeti hadseregbe, az Izraeli Véderőkbe. Két hónap sem telt el, és már létrejöttek az információs-felderítő-elhárító szolgálatok.

A Moszadot, a külföldi felderítést lényegében egyetlen ember hozta létre.

Iser Harel. Eredetileg Iuser Halperin volt a neve és 1912-ben egy fehérorosz rabbi fiaként Litvániában született. 1929-ben emigrált Palesztinába és egy zsidó kibucban dolgozott. Még a Hagana idejében, tehát Izrael megalakulása előtt már a katonai hírszerzés területén tört előre és személyes értékeinek, intelligenciájának köszönhetően került az élre. Szó sem volt akkor arról, hogy ezek a féllegális vagy teljesen illegális, az angol megszállókkal is összetűző emberek az arabokkal szálltak volna szembe. A legtöbbször a különféle zsidó csoportosulások figyelték egymást és közös ellenségnek elsősorban a briteket tartották. Azokat a briteket, akik sok éven át ellene szegültek egy zsidó állam megalakításának az „arabok területén”. A zsidók úgy vélték, őseik bizonyíthatóan már több ezer éve éltek azon a területen - lásd Tora, lásd Biblia… - és nem kell különösebben bizonyítaniuk, hogy joguk van ott ismét megalapítani azt az államot, amely a római birodalom idejéig ott létezett és csak az eszelős, degenerált római császárok idején szűnt meg, amikor is lakóit szétszórták a világban.

Számos szélsőséges szervezetet is figyeltek ezek a kémek és nemegyszer harcoltak is ellenük - ilyenek voltak az Irgun Cwai Leumi nacionalista párt, vagy a Stern-csoport. A testvérharc sok sebet ejtett a lelkeken is. Nemegyszer a szélsőséges csoportok bosszúból feljelentgették egymást a megszálló briteknél, mintegy velük végeztetve el a piszkos munkát.

1948 májusában kikiáltották Izrael függetlenségét és az országnak hamarosan Ben Gurion lett az elnöke. Aki jól tudta - miként minden gondolkodó izraeli is - hogy a fiatal és bizonytalan sorsú államnak igencsak résen kell lennie, ha fenn akar maradni az őt körülvevő „arab tengerben”, valamint az ellentétes érdekek kereszttüzében. Így az első kémeknek, kémcsoportoknak és kezdetleges szervezeteknek a legfőbb dolguk az volt: megtudni mindenáron, miben sántikálnak a potenciális ellenfelek? Ki készül katonai akcióra, hol, milyen eszközökkel? Kik a szövetségesei, kire és mire számíthat? Kik az ingadozók az ellentáborban és kik az esetleges barátok?

Június elején Gurion elnök és régi, már évtizedes titkosszolgálati vezetők eldöntötték: romba döntik az eddigi kém-struktúrát és összpontosított, nagyobb hatékonyságú szervezetet hoznak létre. Ezt két részre osztották: az egyik a katonai felderítő ügynökség, a másik a belső biztonsági ügynökség szerepét töltötte be. 1948. június végén az első szolgálat vezetője Iser Beri és Vivian Herzog (Chaim) lett, ezt a szervezetet Serut Ha Modi’innek nevezték el.

A másik a külügyminisztérium „politikai osztályának” vezetése alá került, legalábbis névleg, (Ha Mahlaka Ha Medinit), Boris Guriel vezette. Az újabb koncepció szerint Iser Harelnek, a Moszadot később létrehozó férfiúnak ekkor egy általános biztonsági szervet kellett létrehoznia Sin-Bet néven. Ez a hadsereg felügyelete alatt működött.

Ne feledjük el, hogy ezenközben számos belső, zsidó ellenséggel is fel kellett venni a harcot. Az Irgun, a Stern és más csoportok mindent megtettek, hogy fegyveresen győzzék le a „baloldaliakat” - márpedig ezek közé számítottak lényegében mindazok, akiket eddig név szerint is említettünk ezeken a lapokon.

Izrael a titkosszolgálatok hazája lett végül is - de az volt már a történelmi időkben is. Minden ezzel foglalkozó szakkönyv idézi Mózes egyik könyvének idevonatkozó mondatait, némelyik eleve ezzel indítja ezt az érdekes és hosszú történetet: „És elküldé őket Mózes a Kánaán földének kikémlelésére… és nézzétek meg a földet, hogy milyen az. És a népet, mely lakozik azon: erős-é az vagy erőtlen, kevés-é az vagy sok? ” (Mózes IV. könyve, 13. 18-19.) Vagyis az egykori ókori zsidó kémeknek a maguk idejében klasszikusan egyszerű feladatot adtak: hatoljanak be ellenséges területre és tudjanak meg róla alapvetően fontos, stratégiai jelentőségű adatokat. Ha úgy vesszük, a kémek munkája nagy vonalakban máig nem változott.

A bibliai történetben a kémek negyven nap alatt megszerezték a legfontosabb információkat - az idő nagyobb részét természetesen helyváltoztatással (gyaloglással, lopakodással, vándorlással) töltötték. A lényeg az, hogy amikor visszajöttek, már mindegyik hozta a maga kisebb területéről a tudnivalókat, és amikor azokat elmondták a vezetőknek - magának Mózesnek talán? - akkor a vezetésben kialakult egy kép. Amely hála a pontos mozaik-részeknek, nagyon is alapos és sokoldalú volt. Ezek alapján már lehetett tervezni a jövőt, az akciót az idegen föld ellen, magát a behatolás mikéntjeit, kilátásait, esetleges hasznát is.

Ilyen történetet nem egyet olvashatunk a Bibliában és más ókori forrásokban. A zsidók tehát - csak úgy, mint más népek - a kezdetektől kémkedtek és elmondható, hogy nemzedékről nemzedékre több ismeretet szereztek e tárgyban. A tapasztalat pedig ebben a szakmában mindennél többet ér.

Tapasztalatnak nem voltak híján a korabeli kémek és vezetőik sem.

Ben Gurion kezdettől élénken részt vett az előkészítő munkákban.

Némelyikük eredeti hazájában már a huszadik század elején is részt vett a pogromoktól sújtott ukrajnai, oroszországi, lengyelországi stb., földalatti zsidó mozgalmakban. A fiatalabbak az 1940-es években többféle fronton is harcoltak más hadseregek egyenruhájában. Sokan voltak a brit, az amerikai, a francia seregben is.

Olyanok is akadtak az első kémek és kém-vezérek között, akik már az első világbárúban is harcoltak az arabok ellen. Ezek az emberek nem csak európai nyelveken, hanem arabul is folyékonyan beszéltek. Bármikor eljátszhatták azt, hogy maguk, is arabok. Ilyen körülmények között szinte magától értetődő, hogy ezek az emberek remekül konspiráltak és jó szervezők is voltak. Másképpen létre sem jöhettek volna az első zsidó kémszervezetek.

Nem véletlen tehát, hogy kezdetben az arabok nem is sejtették, miféle új szervezetek jöttek létre - jobbára éppen ellenük (is). A katonai felderítés, az Aman, vagy a belső biztonsági szolgálat, a Sin Bet. No és természetesen a külföldi felderítés, a legfontosabb mindezek között - a Moszad.

A szervezet már a kezdetek kezdetén igen erős volt. Létszámában ugyan ez nem mutatkozott meg, akkor még nem - mégis, az erőt tudása adta. Olyan gyakorlott és nagy tudású ember volt az első negyven-ötven tagja, hogy azokkal már egy jobb, „igazi” titkosszolgálattal is felvehette volna a versenyt.

Már kezdetben gondoltak arra, hogy az ők izraeli állami magasrangú képviselőit is beszervezzék a szervezetbe. Nemcsak azért, mert ezek állásuknál fogva jelentős támogatást nyújthattak a szervezetnek (ez sem volt utolsó szempont!), hanem mert így egészen magas és biztos helyekről is szerezhette értesüléseit. A Moszad, mint az állam hivatalos külföldi felderítő-szervezete természetesen minden támogatást megkapott Izrael Állam vezetésétől - mégis, erre nagy súlyt fektettek. A nem hivatalos támogatás olykor többet ért, mint a hivatalos - ez nem csupán Izraelben volt így… Nem csak hivatalos személyeket környékeztek meg, hanem „szabadúszókat”, kívülállókat is. Különösen olyan szakemberek érdekelték a szervezetet akkor, a kezdeti időkben, akiknek voltak kapcsolataik a környező arab országokban. Persze már akkor is kedvelt módszer volt, hogy arabokat környékeztek meg, akik nem mindig voltak tudatában, hogy zsidóknak dolgoznak, hogy Izrael számára gyűjtik az ilyen vagy olyan információkat.

Egyszóval bizonyos dolgok már fél évszázaddal ezelőtt úgy működtek, mint ma, csak kisebb méretekben.

A tudományos eredmények, és eszközök mindig is nagyon érdekelték a Moszadot. Ismeretes, hogy például Herzog, a katonai hírszerzés főnöke már az 1940-es évek végén foglalkozott „számítógépekkel” - no persze, nem olyanokkal, mint ma, hisz azok egyszerűen még nem is léteztek. De egyéb célokra, például kódok feltörésére már alkalmasak voltak. Így hát azokat az egyszerű arab katonai kódokat, amelyeket az „örök” ellenséggel: Egyiptom, Szíria, Jordánia stb., használtak az izraeliekre mért katonai csapások során, azok az „ős-kémek” játszi könnyedséggel feltörhették. Így aztán nem csoda, hogy a tudás, mint olyan kezdettől nagyon fontos volt a Moszad számára.

Ezzel együtt természetesen a tudás birtokosai, vagyis a tudósok is. Ha csak lehetett, a Moszad a későbbi évtizedekben is minden beszervezett zsidó tudósokat is a fejükben tárolt információk miatt - bárhol is éltek ők a nagyvilágban.

1949 tavaszától kezdve már az is szükséges volt, hogy a kémszervezetek munkáját összehangolják. Hiszen a dolgok összefonódtak és a témák, a feladatok fedték egymást, ha csak részben is. Attól kezdve aztán rendszeresen összeült a Va’adat Rasei ha-Serutim, vagyis a „Szolgálatok Vezetőinek Bizottsága”: Itt a rendőrség főnöke is jelen volt, és persze a politikai vezetés is általában képviseltette magát. Főleg arra törekedtek, nehogy két szervezetnek jusson ugyanaz a feladat egyszerre és nehogy akadályozzák egymás munkáját.

Mivel a külföldi hírszerzést igen logikusan kezdettől a külügyminisztérium égisze alatt hozták létre, hát sok diplomata volt alkalmazottai között.

Magyarul: ezek a kémek diplomáciai útlevéllel a zsebükben jártak-keltek a világban, leginkább persze Európában, és igyekeztek mindent megtudni az arab szomszédok gazdasági, politikai és katonai kapcsolatairól, viszonyairól.

Akkoriban az izraeli külföldi kémek fő tevékenysége abban merült ki, hogy megakadályozták egyes ellenséges arab államok európai fegyverbeszerzéseit.

Vagy ha már úton voltak azok a fegyverek a Közel-Kelet felé, akkor útközben próbálták a szállítmányokat eltéríteni, elsüllyeszteni vagy más módon akadályozni célba jutásukat.

Persze - ez ma már csak (keser) anekdota - nemegyszer bizony ezek a „diplomaták” kénytelenek voltak valutázni, sőt csempészni is, főleg cigarettát - csak azért, hogy számláikat ki tudják fizetni - A külügy ugyanis nem igazán értékelte szolgálataikat és nemegyszer pénz nélkül hagyta őket idegen országokban. Ami nem vall túl nagy okosságra, inkább a bürokraták keze nyomát véljük itt felfedezni.

Az első kémek Izrael megalakulása előtt és közvetlenül utána is fegyverkereskedelemmel foglalkoztak - erre volt elsősorban szüksége a fiatal, független államnak. Ami természetesen szinte száz százalékban illegális fegyverkereskedelmet jelentett.

Az ország az 1940-es évek végén és később is az állandó és biztos fenyegetettség állapotában élt. Nem véletlen, hogy akkoriban a miniszterelnöki poszttal automatikusan együtt járt a védelmi miniszter tárcája is. Ez lehetővé tette az akkor még nem legendás (csak később lett azzá) elnöknek, Ben Gurionnak, hogy a hadsereg és más, általa irányított minisztériumok leple alatt erős titkosszolgálatokat hozzon létre.

Mindenesetre a „régi Moszad”, vagyis az 1930-as évek óta a függetlenségért küzdő (és tegyük hozzá eszközeiben nem válogatható) szervezet beolvadt az „új Moszadba”, és hasonlóképpen a terrorista szervezetek is beolvadtak a zsidó védelmi erőkbe, a hadseregbe.

Megszűrték a cionista terrorista mozgalmakat is, hogy az arra alkalmas, tehetséges embereket átmenthessék a titkosszolgálatokba.

Itt kell megjegyeznünk, hogy Izrael Állam a maga sajátos helyzetében és „emberanyagát” tekintve szinte ideális volt arra, hogy külföldön kémkedjen.

Hiszen az állam polgárai, a hadsereg tagjai, de szinte mindenki más is úgy jött össze a világból, hogy előzőleg másutt lakott más ország polgára volt. Ismerte annak nyelvét és szokásait, ismerte viszonyait. Így hát, ha Európában, Dél-Amerikába, Észak- Afrikába vagy akár Észak-Amerikába kellett embereket küldeni, hogy ott információkat szerezzenek, befolyást növeljenek vagy akár csak egy akciót elvégezzenek - mindig találtak bőven olyan személyeket, akik ismerték az adott országo(ka)t, a nyelvet, és otthonosan mozogtak az illető ország bármilyen társadalmi köreiben vagy földrajzi pontjain.

Ez olyan előny, amelyre jelenleg csak egyetlen másik ország lenne képes - az USA - de az nem ezt az elvet követi.

Arról nem is szólva, hogy az elmúlt fél évszázadban, mindebben igen sokat segítettek maguk az… arabok is - persze akaratuk ellenére. Hiszen ha nincs ez a folytonos fenyegetettségi állapot (mindmáig), akkor az izraeliek sem tartanak össze. Nem akarok jóslásokba bocsátkozni (ezt megtettem már más, nem kém-témájú könyveimben) - de ha a 21. század következő évtizedeiben megszűnik az arabok fenyegetése Izrael és az izraeliek ellen, az országon belül csökken a kohézió és addig soha nem látott széthúzások tanúi lesz majd a világ az izraeli társadalmon belül.

Addig viszont, és ez így van szinte máig, a „sziget az arab tengerben” érzés egyesíti az erőket és nemegyszer még a leginkább szélsőséges nézetek képviselői is együtt harcolnak az állam létéért. Így volt ez természetesen azokban az években is - sőt fokozottan volt így - amikor az „új Moszad” működni kezdett.

Természetes következménye volt az eseményeknek, hogy amikor már sikerült első ízben megvédeniük Izraelt az arab agressziótól, az állam és nyomukban a kémszervezetek vezetői távolabbra is óhajtottak tekinteni.

Vagyis már nem volt elég tudni, mi zajlik néhány környező arab országban és egynémely európai fővárosban. Tel-Aviv akkori vezetőinek már sokkal több információra volt szükségük - kis túlzással szinte az egész világból!

Nem szabad szégyellniük a mai izraelieknek azt, hogy fél évszázaddal korábban az országban mindenki tudta: egy harcias, agresszív, folyton kezdeményező titkosszolgálatra van szükség. Másképpen nem fogják megtudni, hogy más földrészeken mit gondolnak róluk és főleg: mit terveznek ellenük: Akkoriban számos arab ország, amely ma független, még angol és francia gyarmat volt, „protektorátus alatt állt” vagy azon országok „tengerentúli területének” számított. E kifejezések természetesen csupán gyarmati státuszt voltak hivatva leplezni, nem sok sikerrel. Így hát, ha Tel-Avivban tudni akarták, mit terveznek az arabok a határ túloldalán - azt is tudniuk kellett, London vagy Párizs jelen pillanatban mit akar és mennyit enged meg az arabjainak. Ráadásul 1945 után váratlanul felnőtt keleten egy újabb veszélyforrás: a Szovjetuniónak nevezett hatalmas börtön és birodalom, amely nagyon sok akkori izraelinek a szülőföldje volt régebben. És amelyben még mindig több millió zsidó élt, és amely olykor meglepő politikai beugrásokat hajtott végre a nemzetközi diplomáciai porondon. Bizony a Szovjetunió a kezdeti időkben még Izraelt támogatta - no, nem mintha Sztalin és vezértársai, avagy követői valaha is kedvelték volna a zsidókat (inkább az ellenkezője mondható el róluk) - hanem mert Izrael léte destabilizálta a Közel-Kelet olajban gazdag területeit és állandó feszültséget gerjesztett az akkor ott még nagyon is otthon lévő London és Párizs számára.

Persze nem árt tudnunk: az oroszok hamarosan nagy kémtevékenységet indítottak Izrael ellen, és amit abból az országból sikerült kiszimatolniuk (nem sokat), azt átadták Moszkva arab barátainak. Ezzel már az 1940-es évek végén és az 1950-esek első felében létrejöttek Moszkva és az Izrael-ellenes arab szövetségek.

Végül is az, amit később már Moszadnak neveztek, 1952-ben jött létre - holott korábban is létezett. De addigra kikristályosodtak a szükségletek és a lehetőségek, valamint és elsősorban az az igény, hogy voltaképpen mit is akar a politikai vezetés? Egy biztos: amikor Ben Gurion izraeli elnök (akinek kivételes affinitása volt a titkosszolgálatokhoz, nagyon érdekelte ez a téma és jól tudta használni a szervezeteket) átszervezte a Moszadot, nem akart belőle egy gigantikus kém-szörnyeteget csinálni. Amilyen például az egykori KGB volt (lásd a szerző „A KGB története” című könyvét kiadónk gondozásában - a szerk. megjegyzése), amely hihetetlen méreteket öltött története során.

A már említett Iser Harel igazán a megfelelő ember volt a megfelelő helyen. Nem volt könnyű dolga, hiszen rengeteg dologra kellet ügyelnie egyszerre. Mint minden kémfőnöknek, egyik szemét folyton a hazai politikai vezetésen kellett tartania, hiszen ott bármikor történhetett valami, ami aláássa a szervezete jövőjét. Ugyanakkor saját embereire, különösen a feltörekvő fiatalokra is figyelnie kellett, akik esetleg kitúrhatják őt a helyéből.

No és persze a munka sem volt kevés, hiszen a közelebbi és távolabbi országokban rengeteg ellenfele volt Izraelnek. Talán több is, mint manapság.

Az elnöknek tartozott csak felelősséggel és beszámolókkal, de tudva tudta, hogy nem a Moszad az egyetlen kémszervezet. Amikor Harel 1952.

szeptember 20-án átvette hivatalát elődjétől, ezzel teljesen új lap kezdődött a Moszad történetében. Persze nem állt magában - hiszen a többi, belső és külső hírszerző szervezettel is együtt kellett működnie.

Ő volt az első olyan izraeli kémfőnök, aki nagy ábrándokat követve azon igyekezett: hazája a kémkedés területén is nagyhatalommá legyen. Mert bizony fennállt az a veszély, hogy egy kicsiny és jelentéktelen közel-keleti ország titkos-szolgálatának fogják tekinteni és soha sehol senki nem veszi majd komolyan. Mert mit tudunk manapság a tunéziai vagy a jordániai titkosszolgálatokról? Szinte semmit, vagy legfeljebb annyit, hogy léteznek.

Ha annakidején nincs akkora fenyegetettség Izraelben, és ezek az emberek - Ben Gurion, Iser Harel és mások - nem tesznek meg mindent szervezeteik felfuttatására és a minőségi munkára nem helyeznek olyan hangsúlyt - hát körülbelül annyit tudnánk róluk, mint a tunéziaiakról. Vagy még valószínűbb, hogy ebben az esetben már semmit, mert nem csak, de maga Izrael Állam is rég megszűntek volna létezni.

Ezért elejétől fogva mindenkinek - politikusoknak, katonai vezetőknek és a kémfőnököknek - az volt a tervük, vágyuk, sőt feladatuk - hogy egy-egy nagyon sok témára és területre kiterjedő, roppant hatékony és sokoldalú kémszervezetet építsenek ki. Ez akkoriban létkérdés volt, és ma is az. Ma már elmondható, hogy ez sikerült - nem véletlen talán, hogy az izraeli Moszadot a szakemberek a világ egyik legjobb - ha nem a legjobb - titkosszolgálatának tartják. Ebben szerepet játszik az is, hogy embereit azonos érzések is fűtik és egy folyton veszélyben lévő haza érdekében kell cselekedniük, míg más országok kémszervezetei nélkülözik ezt a hajtóerőt.

Persze 1952-ben mindez még csak egy szép álom volt, ha egyáltalán volt.

Ami nem jelenti azt - erről minden Moszad-krónika megemlékezik -, hogy a szervezet más módszerekkel dolgozott volna, mint általában a kémszolgálatok az idők során. Bizony neki is voltak rabjai, voltak lebukott ellenséges ügynökök, akiket megkínoztak a börtönökben vagy más módon kényszerítettek együttműködésre, információk kiadására. A gyilkosságoktól sem riadtak vissza. E téren tehát, ismétlem, nem különböztek és ma sem különböznek más titkosszolgálatoktól, amelyek mind-mind eképpen tevékenykednek. A demokratikus berendezkedésű országokban - és Izrael ilyen - nehezebb ugyan eltitkolni az efféle aljasságokat, de nem lehetetlen.

Ne feledjük, a háború utáni években a zsidó titkosszolgálatok egyik komoly feladata az volt, hogy… polgárokat szerezzenek a zsidó államnak! Vagyis segíteniük kellett a zsidók kivándorlását Izraelbe olyan országokból, ahol azokat vagy eleve nem engedték ki, vagy csak nagyon keveseknek adták meg ezt a lehetőséget. Bizony nem volt ritka, hogy a Moszad vagy valamelyik társ-szervezet az állam pénzén vásárolta meg az illetékes tisztségviselők aláírásait és engedélyeit arra, hogy több tucat, több száz vagy éppenséggel sok ezer zsidó kivándorolhasson legálisan. De az illegális kiutazásokat is szervezték.

Különösen nehéz feladat volt ez a Szovjetunió és az úgynevezett „keleti tömb” vagy blokk országaiban. De persze számos arab országban sem ment a dolog simán, bár ott a „baksisnak” nagyobb hagyományai, elfogadottsága és szerepe van, így bizony ezzel a módszerrel is sok beutazót tudtak hazairányítani. Még olyan arab országról is tudunk, ahol magát az elnököt kenték meg és ennek révén utazhatott ki számos zsidó.

A működés kiterjesztését az is indokolta, hogy tudniuk kellett, mit tesznek a közeli arab ellenségek szövetségesei - a távolban!

Például Moszkvában, de más országokban is. Sok arab ország nyert támogatást Pekingben, vagy éppenséggel Latin-Amerikában, ahol számos arab bevándorló élt. Ha Tel-Aviv nem tudja, ezek mikor mit és hogyan terveznek, lemaradhat egy-egy közel zajló akcióról is. Így aztán hamarosan kiderült, hogy a kicsiny Izraelnek bizony nagy, sőt kis túlzással „óriási” kémszervezetre van szüksége - legalább akkorára, mint egy-egy közepes hatalomnak. Majdnem akkorára, mint az USA-nak vagy Angliának, és mindenképpen akkorára, mint Franciaországnak vagy Kínának.

Az, ami az ország erősségét adta - vagyis a bevándorlók tömege, akik mindenhonnan magukkal hozták tudásukat, nyelvismeretüket, a máshol elsajátított szakmákat stb. - az bizonyos értelemben azért veszélyt is jelentett a társadalom és az államberendezkedés számára. Főleg pedig biztonsági gondokat okozott, hiszen nem ellenőrizhettek le minden bevándorló zsidót, aki esetleg távoli és kevéssé ismert országokból érkezett. Például Etiópiából vagy Jemenből, vagy Paraguayból… így kémek is beférkőzhettek az országba és nyilván érkeztek is. Ez szerencsére nem a külföldi hírszerzés, vagyis a Moszad problémája volt, erre ott volt a biztonsági szolgálat a Sin Bet (vagy Beth) és más szervezetek. De mivel a szervezetek együttműködtek - és általában jobban, mint más demokratikus országok egymással rivalizáló, bővebb költségvetésért, nagyobb befolyásért egymás torkának ugrani kész intézmények - hát ezeket a gondokat is megoldották.

Mindjárt az ötvenes évek elején volt egy nem látványos, annál inkább forrongó vita az államvezetésben és a kémszolgálatoknál. Ez leginkább a Moszadnál csapódott le. A kérdés a következő volt: melyik jelent nagyobb külső veszélyt Izrael számára - az arab szomszédok, vagy a kommunista tömb országai? Ami csak látszólag tűnik paradoxnak, hiszen a szomszédok közel voltak, a kommunista tömb pedig messze. Ám ez csupán földrajzilag volt igaz, minden más tekintetben nagyon is valóságos veszélyt jelentett Moszkva és szövetségesei.

Már csak azért is, mert az orosz-szovjet vezetés akkor már minimum száz éve hagyományosan antiszemita volt, és a nagy országon belül is elnyomta a zsidó kisebbségeket. De Izrael Állam esetében még más indoka is volt Moszkvának, hogy szembeszálljon ezzel az országgal. Elsősorban az, hogy így éket verhetett a nyugati szövetségesek közé, de az sem volt utolsó szempont, hogy ha Izrael ellen foglal állást, megszerzi tízegynéhány arab ország támogatását. Ahol persze Moszkva számára természetesen nem maga Izrael léte vagy nemléte, az ottani rendszer ilyen vagy olyan volta számított. Sőt, ez egyáltalán nem érdekelte a Kreml egymást váltó urait (hiszen ez volt a helyzet Sztalin 1953-as halála után is).

Nekik csak az volt a fontos, hogy Izrael ürügyével magukhoz édesgettek számos arab országot, közöttük sötét elnyomó rendszereket is, és azokat fokozatosan a moszkvai politika szolgálatába állították - más téren is.

Ezt a verziót azok támogatták elsősorban, akik maguk is kommunista országból érkeztek és ott volt idejük megismerni a „létező szocializmust” a maga kegyetlen valóságában. Magyarok, románok, csehek, lengyelek jöttek hamis útlevéllel vagy legálisan, keltek át a Földközi-tengeren csak azért, hogy új hazát találjanak maguknak. Elegünk volt Európából, ahol a legtöbben túl sem élhették a holokausztot. De jöttek más világtájak felől is.

Akkoriban persze a kommunista veszély még nem látszott igazán, és nem is volt talán olyan nagy, mint aztán lett az 1970-es és 1980-as években. Ma már talán nevetségesnek hat, de bizony 1952 után a Moszad és más titkosszolgálatok hazai feladatokat is elvállaltak - például megfigyelték és lebuktatták a valutaüzéreket, a cigarettacsempészeket és más, igazából csupán rendőri feladatokat végeztek. De megfigyelték a hazai politikai gyűléseket és azokat is, akik nem az akkor uralkodó párt tagjai voltak. A Moszad ebben ugyan már nem vett részt, de külföldön is feladatai közé tartozott a másként gondolkodók megfigyelése, vagy éppenséggel a csempészek lebuktatása.

Ugyanakkor meg kell mondani, hogy a belső politikai harcokban inkább a Sin Betet használták a politikusok (beleértve az annyira dicsőített Ben Guriont is), nem a Moszadot.

Ebből az időből való az első kompromittáló eset is, amikor is egy szovjeteknek dolgozó zsidó, a KGB kémje (Wolff-Goldstein) beférkőzött az izraeli diplomáciába, információkat és titkosírási kódokat, titkos iratokat adott át a moszkvai megbízóinak. De lebukott. A Moszad számára viszont kellemetlen volt a dolog, már csak azért is, mert nem maga a szervezet, hanem az egyik „konkurens”, a Sin Bet figyelt fel a kémre és az is buktatta le.

Sajnos szégyennek számított az is, hogy nem sokkal lebukása előtt tervezték az illetőt átvenni a Moszadba, annyira kitűnő ügynököt láttak benne. A szovjetek is - csak ők jóval korábban léptek és be is szervezték őt… A következő eset nem sokkal ezután jött. Nyilván moszkvai utasításra a lengyel biztonsági szolgálat, rövidítve UB is beépített egy kémet az izraeli szolgálatokba. Ez nem a Moszad volt, hanem éppenséggel… a Sin Bet, vagyis éppen a kémelhárítást fertőzte meg egy ügynök. Ez nagy döbbenetet váltott ki a belső berkekben (az ország népével nem tudatták a lebukást, de annak előzményeit sem), viszont mindenki tudhatta, hogy ugyanúgy előfordulhatott volna Moszaddal is. Ha nem eddig, hát majd ezután ott is találnak ellenséges ügynököt - ebben minden tapasztalt kém szinte bizonyos volt.

Már akkor kialakult az a szokás, hogy egy átlagos izraeli kém fizetése a kétszerese volt az átlagos bérnek. Ez egyaránt vonatkozott az összes titkosszolgálatra, kivéve talán a katonai hírszerzést, az Amant, mert ott olyanok is dolgoztak szép számmal, akiket szolgálati úton vezényeltek a posztjukra.

Ugyanakkor ehhez a pénzhez képest mérhetetlenül sok munkát adtak nekik, amely az esetek többségében ráadásul nagyon veszélyes is volt.

Viszont aki jól dolgozott, az előbb-utóbb külföldre utazhatott, különösen persze a Moszad esetében, amelynek eleve lételeme volt a külföldi kémkedés.

És mivel az országban, az 1950-es években bizony még igen szerény viszonyok között éltek az emberek, hát mindig volt jelentkező bőven. A Moszad már kezdettől megengedhette magának, hogy csak a legjobbakat alkalmazza a szervezet soraiban.

A szervezetet jól ellátták pénzzel. Jellemző minden korban és minden államszervezet esetében, hogy míg saját polgáraitól sajnálja a valutát, sőt annak birtoklását és külföldre vitelét a lehető legravaszabb rendelkezésekkel korlátozza vagy egyenesen tiltja - a saját embereinek, akikre az állam létét bízta - nem sajnálja e javakat. Lehetővé teszi, hogy támasszanak mindig mindenből, jusson elég és azok azt célirányosan használhassák fel. Akár az állam részére, akár a maguk javára - a lényeg az, hogy ezért cserébe aztán szorgosan támogassák ezt az államot.

Ráadásul - mint a kémeknél az szokásos - az ügynököknek nem kellett számlákkal igazolniuk, mire is költötték el a kapott pénzeket. Ez már csak azért is lehetetlen lett volna, mert sokszor éppen azért nyomtak a kezükbe nagyobb összegeket, hogy azzal vesztegessenek meg valakit. Pénzért vegyék az információkat - nyilvánvaló, hogy akit megvesztegettek, az nem írt alá minderről egy nyugtát… hogy aztán az ügynökök mennyit vágtak zsebre ebből a pénzből, sohasem fog már kiderülni. Nem tételezhetjük fel, hogy minden Moszad-ügynök maga lett volna a becsületesség szobra, mintapéldánya. Nyilván az ő kezükhöz is ragadt ez-az, ennyi-annyi, ami aztán egy külföldi bankszámlán landolt. Mégsem ez volt az általános, a jellemző. Már csak azért sem, mert a Moszad mindent kiszimatolhatott, ha akart - még azt is, melyik ügynökének van bankszámlája, és azon mennyit tart?

Ez létfontosságú volt és a belső biztonsági szolgálat (amely minden kémszervezetben tevékenykedik és nagyon fontos láncszeme az intézménynek) szemmel tartotta a sajátembereket is. Hiszen tudnia kellett annak anyagi viszonyairól, hogy észrevegye, ha netán az ellenségnek is dolgozni kezd, és ismeretlen forrásból jut többletpénzhez. Ezek elemi dolgok ebben a szakmában.

Iser Harel és vezetőtársai feddhetetlenek voltak. Így is volt éppen elég pénzük és kerülték a költekezést. Maga Harel sokat utazott szerte a világban, szolgálati ügyekben - de messziről elkerülte a luxushoteleket és hasonló éttermeket. Mint egy igazi kémfőnök, a középszer híve volt, vagy legalábbis annak mutatta magát, ha Európába vagy Amerikába utazott. Ha egy ügynök külföldi útjáról visszatérve, akkor Izraelben még nem kapható háztartási gépeket vagy televíziót hozott be és nem tudta igazolni, honnan jutott a pénzhez - fegyelmit kapott. Először. Másodszor már kirúgták.

Ismerjük annak az ügynöknek a nevét is - az úgy évtizedekkel később merült fel - aki Európában élő araboktól szerzett információkat és ezekért cserébe informátorait többek között befizette egy-egy bordélyba is. Nos, a „masszázs-szalonokban” tett látogatás sokba került neki - ezt a kiadást a Moszad gazdasági emberei nem nyelték le. Az illető ügynököt kidobták a szervezetből és állítólag még a rendes utolsó fizetését sem kapta meg.

Mindez nem jelenti azt, hogy a Moszad ügynökei az 1950-es években remekül dolgoztak volna. Mint minden kémszervezetben, itt is voltak gigantikus „bukták”, amikor is egész kémhálózatok vesztek oda egyesek ostobasága, feltűnő viselkedése vagy éppenséggel óvatlansága miatt.