Nemere István

Kalózok

A kalózkodás története

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-375-7

MOBI ISBN 978-963-453-376-4

Tartalom

1. Így kezdődött…

2. …És így folytatódott

3. Az Atlanti-óceán gyermekei

4. Kalózok eldorádója

5. Különleges kalózok

6. Kalóz hétköznapok

7. Kalózok szoknyában

8. Modern kalózok

1.
Így kezdődött…

Kalózok…! Ez a szó mást mond a tengertől távol élőknek és nagyon is mást jelent a tengeri népeknek. Így volt ez már több ezer éve.

Míg azoknak, kik számára ez a népség nem jelentett soha veszélyt, a szó csak romantikus harcosokat vagy képregény-szerű vad hősöket idéz fel, addig az érintett népek és társadalmak számára sokszor a legnagyobb létező veszélyt jelentette. Ha valahol tengerparton, szigeten, vagy künn a nyílt tengeren felharsant ez a szó, mindenki ereiben megfagyott a vér. KALÓZOK…! Ez maga volt a végső borzalom, a rettegés utolsó és leggyötrelmesebb szintje.

A békés kereskedő vagy utasszállító hajóknak az ókortól a legújabb korig nem volt nagyobb ellensége, mint a kalózok. A tengerparti védtelen kis falvak vagy fallal körül nem kerített városok őrszemei is éjjel-nappal azt figyelték, nem bukkannak-e fel váratlanul a jellegzetes vitorlák a láthatáron, nem jönnek-e a kalózok?

Azok, akiket idegen nyelveken „pirátoknak” neveztek, a legtöbb nyelven ma is ezt a szótőt fedezhetjük fel. Amely különben az ógörög „pejran”-ból származik. Ez próbálkozást jelentett, olyanokat, akik a tengeren próbáltak szerencsét. Ebből lett aztán a római birodalomban a latin „pirata”, amely később átkerült a legtöbb európai nyelvbe. Ne felejtsük el: bár a kalózok rémületet hintettek szét mindenfelé – voltak helyek és idők az emberi történelemben (részben vannak is…), ahol és amikor a „kalóz” szót tisztelettel ejtették ki, e foglalkozás űzőit bámulták és sokan szerettek volna csatlakozni hozzájuk. Mint majd látni fogjuk, a kalózok itt vagy ott néha valóságos államot is alapítottak és egy ideig működtettek.

Mert hát akadtak kalózok, akik az állami legalitás fényében és a háborúk idején dolgoztak, csak a valódi, „legális” ellenséget támadták meg és fosztották ki – ezeket sokszor egekig magasztalták és hősnek számítottak, akár a hadvezérek. Voltaképpen katonák voltak, tengeri katonák, akik sajátos „szabadcsapatot” vezettek az ellenség ellen.

És voltak a tengeri rablók, a teljességgel elítélendő és elítélhető közönséges bűnözők. Akik csak annyiban különböztek a többi rablótól, útonállótól, hogy fosztogatásaikat, erőszaktevéseiket nem a szárazföldön, hanem a tengeren, hajók által hajtották végre. Persze az is megesett, hogy több kalózhajó legénysége összefogott és szárazföldi településeket támadtak meg. Ilyenkor tulajdonképpen úgy harcoltak, mintha katonák lennének. Valójában persze – mivel saját hasznukra szövetkeztek és nem álltak semmilyen ország szolgálatában – csak közönséges rablóknak nevezhetjük őket.

Olyan régen léteztek, hogy történetük összefonódott az emberiség létével. Még olyan véleményt is hallani a történészek berkeiben, hogy „az első hajós egyben az első kalóz is volt”. És bizony kalózok mindig voltak, végigkísérték az emberi történelmet, legalábbis annak azt a részét, amely tengereken játszódott. Így volt ez egészen addig, mígnem minden darab szárazföldet felosztottak egymás között a hatalmak, az országok. Érdekes módon ez csak erőteljesen csökkentette a kalózok működési területét, de nem szűntette meg véglegesen. Még ma is akadnak olyan területei földünknek, ahol vígan élik világukat.

A kalózkodás egyidőben jött létre a kereskedelmi hajózással. Amint kifutottak a vizekre az áruval teli hajók, máris megjelentek a rájuk leselkedő veszélyek a kalózhajók képében. Kezdettől voltak hát olyanok, akik ezt a veszélyes foglalkozást választották – csakúgy, mint odakünn a szárazföldön a rablók, az útonállók. A bátor férfiak foglalatossága – ahogyan egynémely ókori forrásunk nevezi – nagyon hamar komoly bajok forrása lett.

A Földközi-tenger volt nekünk, európaiaknak a kalózkodás első terepe. Az egyik első hajózó nép, az egyiptomiak – Kr. előtt 2850-ben már élénken kereskedtek Szíriával és Libanonnal a tengeren – közül kerültek ki az első kalózok is. Sahure fáraó Kr. előtt 1500 évvel már komoly hadiflottával is rendelkezett, amit domborművön örökítettek meg. Az első írásos emléket az ókori kalózokról szintén az egyiptomiaknak köszönhetjük. Egy ciprusi város királya levelet küldött Ehnaton fáraónak, aki a Kr. előtti 1400-as években uralkodott Egyiptomban. Ebből kiderült, hogy Ciprust annakidején évről évre megtámadták a kalózok, és nem egy vagy két hajó legénysége, hanem addigra egész flottává szaporodtak és a partvidékeket pusztították, rabolták végig rendszeresen.

1200 évvel Krisztus előtt tömegesen jelentek meg a Földközi-tengeren – elsősorban annak keleti medencéjében – mindenféle „tengeri népek”. Ezek a Balkánról és Kis-Ázsiából előretörő, errefelé új népek voltak, roppant harciasak és mohók. Végigrabolták az egyiptomi partokat is, sőt nagy tengeri csatát vívtak egyszer az egyiptomi flottával a Nílus torkolatában. Azt mondhatjuk hát, hogy ilyenkor egész népek foglalkoztak kalózkodással.

Ezek a tömegek fedélzet nélküli, tágas, meglehetősen lapos fenekű bárkákon érkeztek. Sok evező hajtotta a járműveket, de kedvező szél esetén egyszerű négyszögletes vitorlákat is felhúztak. Nemegyszer szőke, kékszemű emberek voltak, vitorláikra madárfejet festettek, olykor ugyanazt faragták ki a hajóorrban is. Az oldalpalánkot szokatlanul magasra emelték, ne csapjon be a víz nagyobb viharok esetén. Általában nem a nyílt tengeren közlekedtek, hanem a partok vonalát követték és ha nagyobb vihar készülődött, kimenekültek egy-egy öbölbe. Talán jobb lett volna nem elverni őket – mert bár Egyiptom egy nagy csatában legyőzte az idegeneket (több mint tíz ezer „barbár” halottat himbáltak aztán a folyódelta hullámai) – de a többiek szétszéledtek a Földközi-tengeren, megsokasodtak és letelepedtek a nagy szigeteken (Szicília, Szardínia stb.) és attól kezdve folyamatossá lett a kalózok jelenléte azon a szép beltengeren.

Persze még korábban észrevették a hajósok, hogy a görög szigetvilág egyenesen ideális a kalózhajók számára. Itt mindig el lehetett bújni, lecsapni, támadni, rabolni – és újra elbújni a szigetek között. Azok a hajósok, akik errefelé születtek vagy sokszor jártak, remekül ismerték a szigetek zárt, rejtekutakkal teli tájékát. Kréta szigetén úgy megerősödtek a tengeri népek, hogy végül is egy „thalasszokrácia” alakult ki (thaiassza = tenger, ógörög nyelven). Akinek ha jól voltak, tengerészei voltak, fegyverei voltak – azé volt a hatalom Krétán és nem csak ott, de a Földközi-tenger egész keleti medencéjében is.

De már nekik is sok bajuk volt az ázsiai partokon fészkelő kalózokkal, akik később a görög szigeteket elfoglaló dóroknak és jónoknak is sok fejfájást okoztak.

Akadnak szakértők, akik számos, az idők homályából az irodalom révén átmentett és megismert eseményt tipikus kalóz-akciónak hisznek. Ilyen lehetett Karthágó megalapítása egy nagy tengeri vándorlás végén, vagy éppenséggel a Trója elleni háború is… Ez utóbbit többek között az is bizonyítja, hogy a görögök, miután elfoglalták a várost, csak kifosztották, aztán otthagyták és hazamentek. Nem katonai hódításról volt hát szó. A bosszú mint motívum vagy a szép nő, egyikük feleségének visszaszerzése – tipikus a későbbi kalóztörténetekben is…

Mint azt tudjuk az Odüsszeiából is: a kalózkodást akkoriban nem ítélték el olyan egyértelműen, mint manapság. Csak azt ítélte el a korabeli közvélekedés – no és maga Homérosz is, mint szavaiból kiderül – hogy ha a kalózvállalkozás kudarcot vallott! A Trója falai alól hazatérő görögök, különösen Menelaosz király és Ithaka ura, Odüsszeusz is próbálkoztak egy-egy kalóztámadással, volt aki többször is. Az egyiknek sikerült és kirabolt egy partmenti várost, a férfiakat leölték, a nőket rabbá tették és sok kincset zsákmányoltak. Később mégis elverték őket és minden zsákmány odaveszett, sok barátja is… így történt aztán, hogy a neves ókori hős maroknyi társával menekült csak tovább hosszú, tizenkét évig tartó vándorútjára.

A föníciaiak nemcsak a pénzt és az írást találták fel (ha igaz a legenda), hanem a hosszú távú hajózást is. No persze ezzel együtt járt az is, hogy az ügyes föníciai hajósok egy része könnyedén átállt a másik oldalra, ha úgy hozta úri kedve, és éppen olyan kitartóan kalózkodott, ahogyan annak előtte kereskedett.

A Bibliában is említett epizód, amelyben Salamon király flottát küldött Kelet-Afrikába, hogy onnan aranyat hozzanak neki – egyeseket arra indított, hogy aranybányákat keressen arrafelé. Könnyen lehet azonban, hogy a valóságban más történt. A flottára nem a bányákban volt szükség, hanem a partokon. Ugyanis Salamon hadai egészen egyszerűen végigrabolták a part menti városokat és onnan szerezték meg a szükséges aranyat.

Az ókorban bizony még a kalózok ritkábban támadtak meg hajókat a nyílt tengeren, mint később. Akkoriban igyekeztek biztosra menni. Ami érthető is. A hajók kicsik voltak, kevés ember és kevés áru meg élelem fért el rajtuk. Azon felül nem is nagyon merészkedtek messzebb a partoktól. Így hát nem lehetett heteken vagy akár hónapokon keresztül cirkálni a nyílt tengeren és várni az esetleg odatévedő, leendő zsákmányt. A parti kisvárosok és falvak biztosan ott voltak, ahol lenniök kellett. Ha a halászok kihajóztak, akkor meg alig volt otthon fegyverforgató férfiember, a kalózoknak nem volt nehéz dolguk.

A kalózkodás nagyon összetett jelenség, ami ráadásul a térben és az időben gyakorta változó tartalommal bírt – írta a téma egyik orosz szakértője, Igor Mozsejko. Már az ókorban is összekapcsolódott a földrajzi felfedezésekkel, a középkor végén meg méginkább. A gyarmatosítások korában a féllábú, félszemű kalóz, aki lakatlan szigeten ássa el kincseit – nem volt tipikus, legfeljebb egynémely regényekben és legendákban. Mint minden, ez is bonyolultabb volt ennél.

Az ókornál maradva azt kell látnunk, hogy számos tengerparti törzs, nemzetség kezdetben csak mintegy mellékesen űzte ezt a szakmát. Később alakultak ki olyan rétegek, amelyeknek már csak ez volt a foglalatosságuk, úgy is mondhatnánk: életük célja és egyben a túlélés eszköze. Történelmi események is igen nagy hatással voltak a kalózok aktivitására. Például miután elbukott Karthágó, kiderült: a hadihajói addig sikéresen védelmezték a tengeri kereskedelmi útvonalat. Most megszűnt a védelem és a kalózok valósággal feltámadtak, rövid idő alatt ismét elszaporodtak és raboltak, gyilkoltak. Róma hatalma ellenére a kalózok századokon át nyugtalanították a Birodalom tengerészeit. A Kr. előtti második és első századokban a Földközi-tengeri kalózok már hatalmas flottákkal rendelkeztek, olyannyira, hogy az állam hasonlóan nagy flottát volt kénytelen kiállítani ellenük és valódi háború zajlott akkor a véres vizeken.

Tudjuk, hogy Julius Caesart is foglyul ejtették a görög partok mentén a kalózok. Akkoriban a Kilikia néven ismert partok mentén századok óta ismert kalóz-fészkek voltak. A leendő diktátor, akkor még fiatal politikus csak úgy szabadulhatott, hogy barátai megfizették érte a váltságdíjat. Caesar azonban nem az az ember volt, aki szó nélkül tűr el egy ilyen megaláztatást. Alig ért partot, máris riasztotta a legközelebbi római helyőrséget és a katonákkal együtt visszalopózott arra a környékre, ahol a kalózokat hagyta. Akik a kapott váltságdíj egy részét éppen akkor itták el és emiatt meglehetősen emelkedett hangulatban dorbézoltak. Caesar a katonákkal megrohanta őket, az elfogott kalózokat pedig mind egy szálig kivégeztette…

De ez csak egyedi eset volt. A kalózkodás általában jövedelmező üzletnek bizonyult akkor is, ha sok vérbe került – maguknak a kalózoknak is. Akkoriban még legalább olyan gyakran támadtak a kalózok a parti településekre, mint a hajókra. Hiszen egy-egy városban sokkal több zsákmányra lelhettek, mint egy hajón – már ha sikerült a támadás. Thuküdidész görög történetírótól tudjuk: oly sok kalóz járta egy időben a part menti vizeket, hogy az új városokat inkább a parttól távol telepítették. Inkább lemondtak a tengeri kikötő előnyeiről, de épségben szerették volna megőrizni gazdagságukat. Voltak népek, mint például egyes görög törzsek, amelyek csak háború idején kalózkodtak, amúgy békésen kereskedtek. Vagy a föníciaiak, akik a rómaiak és a görögök szerint szüntelenül kereskedtek is meg kalózkodtak is egyszerre. Nyugodtan kijelenthetjük, hogy minden népnek voltak kereskedői és voltak kalózai, aminthogy mindenütt vannak jó és rossz emberek.

Mindez persze a hajókon alapult. Nem volt hát mindegy, hogy milyen hajókat birtokolnak a kalózok és milyennel védekeznek a megtámadott áldozatok. Volt egy korszak – a Kr. előtti VII. század – amikor a Földközi-tenger Itália körüli vizein az etruszk kalózok hintették a rémületet. De aztán feljöttek a föníciaiak, akik egy új hajófajtát találtak ki. Olyan két evezősoros hajókat építettek, ahol az evező legénység egymás fölött ült, így a hajó közepén maradt elég hely vagy az áruknak, vagy a gályán utazó katonáknak. Nos, a kalózoknak sem kellett több, szinte azonnal „lekoppintották” ezt a hajófajtát, mi több, még újítottak is a konstrukción és elérték, hogy még több kalóz fért föl egy hajóra. Amely ráadásul fordulékony és gyors is volt (sebessége elérhette az óránkénti hat csomót, vagyis átszámítva több mint 11 km/órát jelent. Persze tegyük hozzá, hogy ezek az evezősök nem tudtak egész nap ilyen gyorsan evezni, hisz pihenniök is kellett.)

A ráadásul az orrán még éles vágófejjel, „hajótörő kossal” is felszerelt hajó évszázadokon át volt a kalózok mindenre alkalmas, ideális „munkaeszköze” a Földközi-tengeren. Egy idő után már nem volt olyan sziget ezen a nagy tengeren, amelyen ne éltek volna kalózok, Számosztói Szicíliáig, Krétától Gibraltárig.

A később oly híres és erős athéni flotta is tulajdonképpen – a kezdeteknél – a kalózok elleni harc miatt jött létre. Mondhatjuk, hogy a kalózokon edződött és gyakorolt az a flotta, amely aztán nem sokkal később képes volt visszaverni az akkoriban világhódító perzsákat is. A később másról híressé lett Themisztoklész és Periklész is a kalózok ellen vívott tengeri hadjáratokban alapozták meg hadvezéri, államférfiúi hírüket.

Már a macedóniai Fülöpnek is sok baja volt a kalózokkal, fia (Nagy) Sándor pedig folytatta apja kalózellenes hadjáratait is. Miután legyőzte Perzsia csaknem 200 hadihajóból álló flottáját, kiküldte a tengerre azzal a paranccsal, hogy győzzék le a kalózokat. Kr. előtt 331-ben ez a flotta előbb Khiosz szigetéről, később végig a kis-ázsiai partokról űzte el a veszedelmes ellenséget. Ki is irtották akkoriban a kalózokat, de a béke és a nyugalom nem tartott sokáig. Sándor halála után (amire akkor már csak nyolc évet kellett várni) meggyengült az általa létrehozott birodalom, sőt szét is esett, a kalózok pedig lám, „hamvaikból feltámadtak” és ismét kirajzottak a szigetvilágba. Akkoriban kezdett mindennapossá lenni, hogy legális politikai hatalmak, uralkodók és hadvezérek egész nagy létszámú kalózcsapatokat béreltek fel és azok fosztogatták az ellenséget, míg ők vártak és felkészültek az igazi, döntő ütközetre vagy ostromra. De voltak akkoriban olyan háborúk is, amiket nem is a reguláris hadseregek, hanem a két szembenálló fél által felbérelt és jól megfizetett… kalózcsapatok vívtak meg egymással!

Még az is megesett, hogy a kalózok, akárcsak egy államhatalom, rendes évi adókat vetettek ki egész tartományokra és azok fizettek is rendesen, hisz sehonnan sem remélhettek hathatós védelmet. Időnként akadt egy-egy király, aki engedett a kereskedők kérésének és egy-egy vidéken véres harcok árán kiirtotta a kalózokat. De ezzel nem sokra mentek, mert a nagy tenger más partjain, szigetein az tovább virult.

Pár száz évvel Krisztus előtt nemcsak a nagy tengeren, de a melléktengerem is virágzott a kalózkodás. A Fekete-tengeren éppen úgy, mint az Adrián. A mai Horvátország partvidékén egész népek éltek a kalózkodásból és a rómaiak akkori tengeri „bénasága” révén nem is éltek rosszul. Az illírek és dalmátok eredetileg kalóznépek voltak. Ezek olykor nagy flottákat hoztak létre és végigrabolták az itáliai partokat, sőt délebbre is merészkedtek. A rómaiaknak nagy veszteségeikbe került, míg sikerült a Földközi-tenger nyugati medencéjét megtisztítani a Baleári-szigeteket teljesen eluraló kalózoktól.

Hosszan mesélhetnénk ennek a lényegében örökké tartó háború-folyamnak az egyes eseményeiről. Ami viszont számunkra érdekes: mindig akadt egy nagyobb állam a mediterrán vidéken, amely a saját kereskedelmi útvonalainak védelmében jelentős és erős flottát volt kénytelen kiküldeni a tengerekre. Ez és csak ez volt képes a kalózokat visszafogni – ha ideiglenesen is. Mert végleg sohasem sikerült tőlük megszabadulni.

Ma már nehéz is elképzelni, milyen nagy méreteket öltöttek a kalóz-háborúk. Mert normális tömeges hadi események és cselekmények voltak ezek, nincs mit szépíteni. A kalózok afféle félig magán, félig bérelhető hadsereget képeztek. Nagyon gazdag magánszemélyek is felbérelhettek bármikor tíz, húsz, ötven vagy száz hajót is, ami az ókorban már félelmetes haderő volt. Ne felejtsük el, Krisztus idejében – a mai demográfusok utólagos számításai szerint – összesen az egész világon nem élt 5 milliónál több ember! Képzeljük el, hogy ennek a tömegnek is csak egy része jutott a Földközi-tenger vidékére, hisz akkor is sokan éltek Ázsiában, Afrikában stb.

Vagyis jó esetben talán másfél millióan élhettek a mediterrán vidéken. Ha ebből csak százezer volt a kalóz – márpedig annyian bizonyosan voltak, egyes időszakokban talán többen is – azt jelentette, hogy minden huszadik-huszonötödik ember tengeri rablásból akarta fenntartani magát. Ami csak úgy sikerülhetett, ha folyamatosan szemben állt és harcolt a többiekkel.

Hogy milyen embertömegekről volt itt szó, a legjobban jelzi a Pompeius-féle kalózellenes hadjárat is. Kr. e. 67-ben olyannyira fájdalmas probléma lett a tengereket eluraló kalóztársadalom ügye, hogy a római szenátus belátta, nem várhat tovább. Akkor már szinte megszűnt a kereskedés, az árukat biztonságosan csak a szárazföldi utakon lehetett eljuttatni egyik városból a másikba – azt is csak akkor, ha az utak kellően távol voltak a tengerektől. Ez mindennek megemelte az árát és végül tenni kellett valamit.

Már csak azért is, mert a kalózok nem maradtak meg a tengereken. Miután az egyiptomi gabonaszállítmányok tekintélyes része nem jutott el Rómába és az éhező nép lázadozni kezdett, a kalózok még Ostiát, Róma kikötővárosát is megtámadták. Az előző években megbénították a görögországi kereskedelmet, amikor szintén kicsapva a fontosabb szigetekre lerombolták még Déloszt is, amely a Földközi-tenger keleti medencéjében zajló kereskedelem központja volt.

A rómaiak különben szinte minden két-három évben indítottak egy-egy nagyobb akciót a kalózok ellen, de mivel sohasem sikerült őket teljesen kifüstölni, hát az ellenség szépen újratermelődött, hajók százait foglalták el ismét és úgy látszott, nincs vége a dolognak. Az említett évben aztán a szenátus felhatalmazta Gaeus Pompeiust, a sok háborút megjárt ismert hadvezért, hogy indítson háborút a kalózok ellen! Akárcsak egy idegen nagyhatalom ellen, úgy készültek fel a hadak a tengeri hadviselésre. Kijelölték a hadviselési területet, amely a „Mare Nostrum”, vagyis a Földközi-tenger és melléktengerei egész területére kiterjedt, Pompeius pedig valóságos diktátori teljhatalmat kapott: saját belátása szerint bármilyen eszközt igénybe vehetett a veszedelmes ellenség kiirtása érdekében.

Pompeius azzal kezdte, hogy a meglévő, közel háromszáz hajója mellé még több mint százat építtetett gyorsan, így a végén közel 400 hadihajó felett rendelkezett. Több mint hat légiót, azaz 120 ezer embert adtak melléje. Aztán mivel tudta, hogy egyszerre úgysem lehet ott mindenhol, márpedig módszeresen kell haladnia – a nagy tengert tizenhárom „szektorra”, részre osztotta fel a Gibraltári-szorostól („Héraklész Oszlopai”) a Nílus-deltáig, az Adria végétől a kis-ázsiai partokig.

Aztán megindult a sereg egyszerre több irányból és a hatalmas római flotta szektorról szektorra haladva végzett a kalózokkal. Nyugatról haladtak keleti felé, ugyanakkor a flotta más részei az Adria nyugati végéből indultak láncban, egyetlen szigetet, kis öblöt sem hagytak ki. Ahol megütköztek a kalózokkal, ott azonnal végeztek velük, hajóikat elkobozták vagy felgyújtották vagy elsüllyesztették, és minden kalózt megfojtottak, lefejeztek, a vezéreiket keresztre feszítették (ez akkoriban kedvelt római kivégzési mód volt…). A flotta egyre keletebbre „tolta” a kalózokat, akik akkoriban több tízezren lehettek. Pompeius ravaszságára jellemző, hogy látszólag hagyott ellenfeleinek egy menekülési útvonalat – amit ők annak is hittek. Ez a kis-ázsiai Kilikia partvidéke volt, ami különben ősidők óta nevezetes kalózfészeknek számított (és később is az volt). Végül akik nem estek el a kalózok közül, itt találtak menedéket. Nem tudták, hogy kelepcébe kerültek. Pompeius is ide összpontosította erőt, még szárazföldi csapatok is besegítettek, hogy lezárják a környéket. Itt aztán rémisztő öldökléssel ért véget a kalózok elleni római háború. Rengeteg kalózzal végeztek, ám akik időben megadták magukat – húsz ezren lehettek – azoknak megkegyelmeztek. Mi több, földet is kaptak, letelepítették őket – de kivétel nélkül olyan messzire a tengertől, hogy oda már nem térhettek vissza. Az események után – azt hiszem – nem is volt kedvük hozzá. Pompeius példaértékű hadjárata összesen körülbelül száz napig tartott, ám volt egy kis szépséghibája: a neves hadvezér azt arra használta ki, hogy megerősödve, gyakorlott katonák tízezreivel a kezében a rómaiak zsarnokává váljon. Az más kérdés, hogy később szembekerült Julius Caesarral és vereséget szenvedett, majd Caesar szövetségesei Egyiptomban meggyilkolták.

De nem szabad azt hinnünk, hogy a kalózkodás csak a Földközi-tenger problémája volt az ókorban. Mindezt, amit fentebb leírtunk, azt nyugodtan másolhatnánk egyéb világrészek térképeire is. Miután a hetedik században Mohamed megalapította a róla is elnevezett vallást, a mohamedán kalózok elterjedtek mindenhol, ahol arabok vagy általában az iszlámhitűek éltek.

Hiszen már akkor is létezett kereskedelem India és Európa között. Az árukat az Indiai-óceánon és a Vörös-tengeren hozták, majd szárazföldön vitték tovább Alexandria kikötőjébe. Eleinte a viharos arábiai partvidéken lapultak a kalózok és a sérült tengeri hajókat, a szelek által partra vetett járműveket támadták és fosztották ki. Később persze maguk is hajókra kaptak, kimerészkedtek a tengerekre. Talán nem véletlen, hogy még az újkorban is „kalózpartnak” nevezték a Perzsa-öböl déli partját és az indiai partvidék egy részét. Már 200 évvel Krisztus után európai térképrajzolók kezdetleges és elnagyolt, vázlat-szerű művein is feltűnnek a figyelmeztetések, hogy Arábiától délre és keletre bizony sok-sok „pirates”, kalóz található. Minél gazdagabb volt egy-egy kikötőváros vagy partszakasz, annál több kalóz gyűlt a környékére és csak azt várták, mikor indul el onnan egy szemlátomást alaposan megrakott hajó. Azok a kalózok nem egy-egy hajóra szorítkoztak, mint az európai középkor végén az ottani vagy amerikai kalózok, dehogy. Ezek valóságos „szövetkezetei” alapítottak, legalább húsz, de volt, hogy negyven-ötven hajó is együttműködött. Felálltak láncban bizonyos távolságra a partoktól és ha valamelyik észrevett egy gazdagnak ígérkező zsákmányt, akkor fény- vagy füstjelekkel értesítette a többi hajót. A kinézett áldozatnak nem sok esélye volt, hisz rettenetes túlerővel került szembe. Másfelől míg a vitorlás hajók – különösen jól megrakva – akkoriban eléggé lassan haladtak, a kalózok kicsi, fordulékony, kevés vitorlázattál, de sok evezővel rendelkező hajókkal jöttek. És az evezőket nem odaláncolt rabszolgák, gályarabok hajtották ímmel-ámmal, hanem maguk a kalózok, akiknek az volt az érdekük, hogy minél előbb utolérjék az áldozatot és rávethessék magukat.

Ott és akkor – de másutt is, ahol kalózok garázdálkodtak – a tengerészeknek tehát nem csak a vizekkel, szelekkel, viharokkal kellett felvenniök a küzdelmet. Minden út balul végződhetett, amikor nemcsak a hajó veszett oda, de a legénység élete is. Vagy elrabolták és eladták őket rabszolgának, vagy váltságdíjat kellett értük fizetni, vagy maguk is kalóznak állhatták. A nyílt tengeren egy könnyebb sebesülés is tragikusan végződhetett, a csatákban kapott vagy munka közben elszenvedett sérülések, sebek elfertőződtek, orvosok, gyógyítók nem voltak, a kalózok vagy matrózok úgy hullottak, mint a legyek.

Persze az arab kalózok hamar átjöttek a Földközi-tengerre is. Amikor övék lett Egyiptom, már kiértek az egykori római „Mare Nostrum” partjaira is. Aztán nyugat felé terjeszkedtek, lassan az egész észak-afrikai partvidék a mohamedánoké lett. Ahol gyönyörűen virágzott az új ipar, a tömeges méretű kalózkodás. Rendkívül gyorsan haladtak, még ugyanabban a 7. században, amikor feltűntek Egyiptomban, máris lerohanták Ciprust és Rodoszt, mindkét nagy szigetet szinte letarolták, kifosztották az utolsó szögig.

A rómaiak ugyan még akkor is szembeszálltak velük, pedig birodalmuk már több részre szakadt és hanyatlott. Ám Róma ötszáz hajóját is legyőzték a kalózok – képzelhetjük hát, hogy milyen erőket képviseltek akkoriban. Nem kellett sokáig várni, hogy a kalózok szemet vessenek a Földközi-tenger legnagyobb szigetére, Szicíliára is.

Kr u. 670-ben állítólag kétszáz hajóval támadták meg a szigetet, körbehajózták azt és számos helyen partra szállva iszonyatos öldöklést végeztek. Ez a tömeggyilkosság nagyon barbár cselekedetnek számított természetesen, ugyanakkor megvolt a maga „stratégiai értelme”. A meglepetésszerűen lerohant városban mindig sokkal többen éltek, mint ahányan a támadók voltak. A fegyverforgatáshoz értő férfiak, ha fel vannak készülve, ha összeállnak, komoly ellenállást tanúsíthattak volna, aminek során aztán rengeteg kalóz is odaveszett volna. Végül akkora veszteségeket szenvedtek volna, hogy vagy nem sikerül kirabolni a várost, vagy ha mégis, hát a veszteségeiket a zsákmány sem ellensúlyozza. Ezért aztán lesből rohantak, hihetetlen rémületet ébresztettek és válogatás nélkül gyilkoltak le mindenkit, aki az útjukba került – az első negyedórákban vagy órákban. Ezzel megtörték az ellenállást, aki élni akart, menekült – ha tudott. Szembefordulásra, pláne szervezett ellenállásra senki sem gondolhatott, idő és alkalom sem maradt rá. És éppen ez volt a kalózok célja.

Így rohanták le a szigetet, annak kikötővárosait, olykor a partoktól távolabb fekvő településeit is. Száz év sem kellett ahhoz, hogy elfoglalják egész Észak-Afrikát, sőt mi több, egy napon átkeltek a Gibraltári-szoroson is, lerohanták a mai Spanyolországot és végül csak 732-ben – már Franciaországban sikerült őket komoly haderővel megállítani!

Ezeknek a történelmi jelentőségű haderőknek a magvát is a kalózok adták.

Akkoriban szinte hihetetlen sebességgel zajlottak az események. 846-ban a kalózok megtámadták és kirabolták Rómát is! Nehéz ennél fantasztikusabb látványt elképzelni, amint a kereszténység fővárosában iszlám hitű martalócok grasszálnak. Ugyanezek a rablók, miután elhordták a kincseket az Örök Városból, két héttel később egy másik nagy mediterrán várost, Genovát foglalták el sok hónapra, majd Marseille-t fosztották ki ugyanolyan hévvel és hatékonysággal. Nem sokkal később már partra szálltak és jó ideig ott maradta egyes dél-franciaországi és itáliai városokban is, valamint maradéktalanul övék lettek Korzika, Szardínia és a Baleári-szigetek is.

Nehéz elképzelni, de alig ezerszáz-ezerkétszáz éve a mai Saint-Tropez helyén és egyáltalán végig a Cote d'Azur-ön, vagyis az Azúr parton iszlám kalózok éltek egész városokban, a sziklák ormaira merész kis várakat és figyelőtornyokat emeltek és onnan indultak egy-egy portyára, veszélyeztetve az egész Földközi-tengeri kereskedelmet. Hasonló volt a helyzet az említett nagy szigeteken, beleértve Szicíliát is. Kis túlzással azt is mondhatták az akkori kereskedők, hogy akármerre néztek, mindenütt kalózokat láttak. A 900-as években Dél-Itáliában is léteztek hasonló „szaracén” (szerecsen, vagyis összefoglaló szóval mohamedán) kalózfészkek, és bár később a szaracénok visszavonultak a Földközi-tenger északi – keresztény – partjairól, jöttek helyettük… keresztény kalózok. Mert hát ez a szakma sohasem függött, vallástól, állampolgárságtól, bőrszíntől, semmitől. Ha úgy vesszük, igencsak demokratikus intézmény volt a kalózkodás – bárki megpróbálkozhatott e téren és ha ügyes volt, tekintélye is volt, szerencséje is akadt, akkor híres lett és gazdag, még vezére is lehetett egy-egy ilyen félvad emberfajtának. Akinek ez is megfelelt karrierként, az bele is merülhetett „nyakig” – mint ahogyan meg is tették ezt sokan.

A 10. században, tehát a fentebb már említett 900-as években Bizánc nőtte ki magát, komoly haderőt vonultatott fel úgy az arab, mint az Észak-Európából leviharzó „törzsi kalózok” ellen. Mert ilyenek is voltak – akkoriban például a vandálok dúlták fel az egykori „Mare Nostrum” vidékét, de még Rómát is, majd más törzsek követték őket. A nagy Belizár bizánci hadvezér régi római mintára tengeri hadjáratot szervezett a vandálok ellen és végzett velük, szinte teljesen szétszórta őket. Az arabokkal már nem lehetett leszámolni egyik napról a másikra, de közben Európa is megerősödött, lényegében véget ért az ókor (bár ezt a benne élők nem tudhatták, hisz még ez a későbbi keltezésű felosztás sem létezett a számukra). Megindultak a keresztes hadjáratok is, ahol számos itáliai, görögországi parti, szigeti település kis flottája becsatlakozhatott egy-egy nagyobb flottába. Ez jó keresetet jelentett, hiszen az európai hatalmak szabályos „fejpénzt” fizettek minden keresztes lovagért, akit átvittek Kis-Ázsiába vagy le délebbre, a Szentföldre. Akkoriban sok kikötőváros halászai és kalózai (akik régebben nemegyszer hol ezt, hol azt a mesterséget művelték párhuzamosan) most átálltak a békésebb, de jövedelmezőbb személyszállításra.

Bizánc fegyveres hatalma kiterjedt a tengerekre is. Akkoriban már nem lehetett a Földközi-tengert nevezni a kalózoktól leginkább látogatott tengernek, hiszen ezt a szerepet átvette a Baltikum vidéke. Ott ugyanis egy új „nép” tűnt fel. Akikről ma már persze tudjuk, hogy néhány későbbi skandináv népnek voltak az ősei, de akkor persze az általuk megtámadott, tőlük rettegő emberek számára mind ugyanazok és ugyanolyanok voltak.

A vikingek, vagy normannok. Ez utóbbi néven hívták őket szerte Európa partvidékein. Nos, ezek az „északi emberek” (nord-mannok) nemcsak a tengerekre merészkedtek ki – bár mindig a partok közelében hajóztak – hanem a nagyobb folyókon be is hatoltak a kontinens belsejébe. Nagy szerepet játszottak a későbbi orosz és brit államok megalapításában, földeket foglaltak el Franciaországban, majd egész szigeteket és partokat a Földközi-tenger vidékén is. A nyolcadik századtól kezdve bukkantak fel és megtámadták az ír és angol kolostorokat, végigrabolták az ír partokat és valami okból különös örömmel gyilkolták le a keresztény szerzeteseket, papokat. Nemsokára övék lett egész Írország és harcban álltak az angolokkal is. A dán vikingek Anglia egyik felét elfoglalták, a másik felét igen magas adók fizetésére kötelezték, amibe az a maradék fél-állam is belerokkant gazdaságilag.

Igazából a vikingek tehát kalózok voltak, bár ők magukat nem tartották annak. Egy nép voltak, amely a tengeren terjeszkedett. A mai dán, svéd és norvég területekről kiindulva hódítottak meg új területeket keleten, nyugaton és délen. Nagyon fegyelmezettek, célra törőek és kegyetlenek voltak. A bevált taktikával gyorsan jöttek, támadtak, gyilkoltak, rémületet keltettek, raboltak és mire a környék felocsúdott, már nyomuk sem volt. Kivéve ott, ahol letelepedtek és sajátos primitív államszervezetet hoztak létre, amely jobbára szintén a megfélemlített alattvalók új és újabb kirablásán alapult.

Amit más kalózok régebben nem tettek, az most szinte mindennapos szokásukká lett: a tengerbe ölő folyókon felfelé hajózva olyan városokat fosztottak ki tucatszám, amelyeknek lakói soha nem is látták a tengereket, kalózokról legfeljebb „sztorikat” hallottak. A Szajnán, a Rajnán, a Loire-on és más folyókon felmenve Párizstól kezdve Orléans-ig kéttucatnyi híres francia várost semmisítettek meg, raboltak ki és gyújtottak fel. Övék lett Hamburg, a kilencedik században már gyakorlatilag elpusztították az egész országot. Végül az ország nyugati részén le is telepedtek és saját államot alapítottak – máig őrzi ezt a „Normandia” név.

Az a százötven év, ami alatt a normannok ennyire meghatározóak voltak Európában, bizony még a szokásosnál is kegyetlenebb időszakot jelentett. Nem lehetett véletlen, hogy a partok közelében élők szerte északon, nyugaton és délen latin imát mormoltak, amelynek első sora így hangzott: „De furore vikingarum libera nos, Domine”, vagyis: „A vikingek haragjától ments meg, Uram, minket!”

De az isten alighanem másra figyelt, mert a vikingek szabadon garázdálkodtak. A kezdeti időkben tervszerűtlenül, hol itt, hol ott bukkantak fel és rohantak le egy-egy kisebb vidéket, vagy akár egyetlen várost, szigetet, aztán nyomuk veszett. Később már észrevehető, hogy pontos tervek szerint tevékenykedtek és ennek már nem mindig a puszta rablás és félelemkeltés volt a célja és egyben eszköze, hanem a tartós uralomra berendezkedés, a hatalom.

Alkuin, Nagy Károly (az „első európai”) gyóntatója és tanácsadója, a kor egyik legműveltebb embere akkoriban vetette pergamenre e szavakat a vikingekről: „Olyan terror, ami most Britanniát érte, múltja során még sohasem csapott le arra az országra. Mi frankok sem szenvedtünk ennyit a pogányoktól. El sem képzelhettük eddig, hogy lehetséges ennyi szenvedés…”

Persze minden korban a benne élők úgy hiszik, hogy különleges, még sosemvolt időket élnek és ami velük történt, annak nincs párja a történelemben. Ezt igazi joggal csak a huszadik századi túlélők mondhatták el magukról, különösen a második világháború után. A kilencedik vagy tizedik századi emberek sokat szenvedtek, de amit velük a vikingek műveltek, az „belefért” a kor szokásaiba. Annál is inkább, mert az ellenfeleik is ugyanazokat a sajátos módszereket alkalmazták, amit ők. Így például 1002-ben az angolok nem bírták már tovább elviselni a dán vikingek (rém)uralmát és egy éjszaka megrohanták uraikat. Akit nem öltek meg rögtön, azt házaikba zárták és felgyújtották, vagyis élve elégették ellenfeleiket. Az elfogott nőket derékig a fölbe ásták, majd kutyákat uszítottak rájuk. Oxfordban, ahol a dánok a templomba menekültek, rájuk gyújtották a szent épületet is.

Mondani sem kell, hogy hamarosan eljött a bosszú ideje és az erősítést kapott dánok sem kímélték az angolokat. Ismét lerohanták az egész országot, mindent felégettek, az elfogott angolok hasán raktak tüzet és sütögették pecsenyéjüket. De az efféle harcok állandósultak, és mindkét fél kiszámíthatatlanul és beszámíthatatlanul viselkedett, rettentően barbár módon bántak el ellenfeleikkel. Ha megtámadtak egy-egy idegen várost bárhol kontinensen, a pogány vikingek némelyike dárdájára több gyermeket is feltűzött, ez kedvelt szokásuk volt. Mindenkiben elpusztítandó ellenséget láttak, mert az esetek többségében nem alattvalókra és elfoglalható földre vágytak (különösen támadásaik első szakaszában), hanem csak az anyagi javakat, a kincseket hurcolták el. Foglyokat nem ejtettek, rabszolgákra nem volt szükségük.

A minden víztől, tehát folyóktól is távolabb eső városok lakói megmenekültek tőlük (velük akkortájt inkább a keletről érkező, kalandozó és nem kevésbé kegyetlen magyarok számoltak le…). A vikingek, mint afféle vízi nép, huzamosabb időre sohasem hagyták el hajóikat. Csak oda mentek, ahová vízi úton eljuthattak. Itt viszont akaratlanul át is lépték az európaiak által akkoriban ismert világ határait. Mikor a kontinensen még senki sem sejtette, mi van az Atlanti-óceán nyugati részein vagy partjain – egyáltalán van-e ott valami, ha csaknem a „világ vége”? – akkor a vikingek már felfedezték Izlandot, ahol meg is telepedtek. Aztán eljutottak Grönlandra, sőt az amerikai (kanadai) szárazföldre is!

Volt egy terület, ahol-amiben a vikingek vagy száz évvel megelőzték korukat: a hajóépítés. Olyan hajóik voltak, amelyekhez foghatóval akkoriban egyetlen más európai hatalom sem rendelkezett. A különféle célokra épített hajóik mestermunkák voltak és ebekkel akkoriban senki sem vehette fel a versenyt. A fedélzet nélküli harci hajóik lényegében nagy csónakra emlékeztettek. Három méretben készültek, ezek 40-60 embert vihettek el egyszerre, akik a vitorla ellenére általában eveztek is. A gyorsaságra két okból volt szükségük: az érkezéshez és az eltűnéshez. Olyan sebesen haladtak ezek a hajók, hogy egy adott idő alatt sokkal messzebbre jutottak, mint más járművek. Egy parti kikötőváros vagy sziget lakói alkonyaikor szétnéztek egy magas pontról és nem láttak egyetlen ellenséges hajót sem. Az ő fogalmaik szerint tehát reggelig nyugodtan alhattak, mert az éjszakai órák alatt egy korabeli vitorlás vagy evezős hajó nem közelíthette meg őket. Ám a vikingek mégis odaértek már éjfél után, lecsaptak a városra, égő házak fényénél aprították a lakosságot, kifosztották a gazdagok házait, a palotákat, a templomokat, minden kincset hajóikra hurcoltak és pirkadatkor máris visszaültek az evezőkhöz. Mire a túlélők magukhoz tértek, már sehol sem látták a vikingeket – olyan lehetett számukra ez az egész, mint egy rémálom. Amely azonban nagyon is valóságos volt.

A harci hajóik orra és tatja magasépítésű volt, felkunkorodó, oldalt a palánkok is magasak, nehogy becsapjanak a hullámok. Nagy négyszögletes, vörösre festett gyapjúvitorla és persze az evezők vitték előre a hajót. Az északi tengereken nem kis ügyesség és bátorság kellett ahhoz, hogy valakik – egész tömegek, sokszor hadseregnyi ember! – ilyen törékeny bárkákon kimerészkedjen a viharos vizekre. És mivel azokon a vizeken csak az ő hajóik voltak képesek hajózni, hát ama tengerek urai lettek és jó sokáig azok is maradtak. A folyókon is messzire felhajózhattak velük, mert a merülésük nem volt nagy.

Hamar lejutottak a Földközi-tengerre is, mint már említettük. A Dél mindig is vonzotta őket, ami nem csoda, hisz eredeti északi lakóhelyeik rettenetesek, hidegek, embertelenek voltak. A pogány vikingeket a legkisebb mértékben sem izgatta, hogy a város, a kikötő vagy sziget, amit megtámadnak, keresztény vagy mohamedán település-e? A spanyol partokon akkoriban mindenhol iszlám uralom volt, másutt keresztények éltek. A vikingek a Gibraltári-szoroshoz közeledve már 844-ben lerohanták Lisszabont, Sevillát és Cadizt. Tizenöt évvel később egy 62 viking hajóból álló flotta átkelt a szoroson, elfoglalta Gibraltárt, majd végigpusztította a spanyol partokat és a Baleári-szigetvilágot is. A telet a Rhone-folyó torkolatában, a mocsarak között töltötték, ahol senki őket meg nem támadhatta, aztán amint eljött a tavasz, felhajóztak a folyón csaknem háromszáz (!) kilométert és minden települést kifosztottak útközben, amit csak láttak.

Még abban az évben Itália gazdag vidékeit támadták. Ma már közhely a történészek számára, hogy az északról jött barbárok hogy megjárták Luna városában, de a szélesebb közönség nem ismeri a történetet. A vikingek is hallottak már Rómáról, a csodaszép és minden bizonnyal igen gazdag városról. Az itáliai partok mentén hajózva aztán a tengerről meg is pillantottak egy várost. Hatalmas márványpaloták, templomok, gazdag házak, paloták… Meg voltak győződve, hogy ez Róma!

És nem volt, aki megmagyarázza nekik, hogy az igazi Róma még sok száz kilométerrel távolabb található és nincs is olyan közel a parthoz, mint ez. A több száz viking körülvette a várost. Persze nem engedték be őket, a magas falak jól védelmezték a városlakókat. A vikingek meg hamar rájöttek, hogy nem értenek a várostromhoz, ezért cselhez folyamodtak. Követet küldtek a városba, aki jelezte: a vikingek idős vezére nagyon beteg és halála előtt szeretne áttérni a keresztény hitre. Azt kéri tehát, hogy kísérői hordágyon bevihessék a város legnagyobb templomába és ott kereszteljék meg, mielőtt meghal. Nos, a város vezetése erre engedélyt is adott. Néhány tíz viking jött a hordágyon kókadozó öreg vezérrel. A templomban aztán valóságos csoda történt: amikor szentelt vízzel érintették meg a haldokló homlokát, az rögtön elfelejtette búját-baját, felugrott hordágyáról és kardjának egyetlen csapásával kettészelte az őt keresztelő püspök fejét. Persze az összes viking fegyverre kapott abban a másodpercben, leölték a város vezetőit, kirajzottak a templomból és megnyitották a város kapuját, ahol beözönlött a többi sereg.

Rengeteg kincset raboltak el a városból és a rossz nyelvek szerint azzal a meggyőződéssel távoztak, hogy ők most kirabolták Rómát, a világ leggazdagabb városát. Nem tudták meg soha, hogy egy Luna nevezetű, meglehetősen jelentéktelen kis itáliai várossal bántak el ily aljas módon…

De ez csak a kezdet volt. A következő században már sokkal komorabb élethelyzetek adódtak. A kalózok rákaptak a délvidékre és Dél-Itáliában meg Szicíliában például tartósan berendezkedtek. Nem csoda, hogy itt jobban érezték magukat, mint otthon Skandináviában, Már lassan felnőtt egy-két olyan nemzedék is, amelynek tagjai soha nem is jártak ott fent északon, eleve déli vikingek voltak. Megalapították Kijevben a Rurik-féle királyságot, amitől az első orosz cári dinasztia is származtatta magát. Szicíliában Roger néven királyuk is lett, államot szerveztek ott is. Kultúrájuk fura keveréke lett az északi pogány, a keresztény és a muzulmán elemeknek.

A Dnyeper folyón négy ízben is megpróbáltak elhajózni Bizáncba, hogy kifosszák azt a roppant gazdag várost. Fél évszázadon át kísérleteztek ezzel, de sohasem jártak sikerrel. Inkább fordítva sült el a dolog, mert a bizánciak felbéreltek egy csapat vikinget, belőlük lettek a császár testőrgárdája. A fél világból érkezett követek, kereskedők, utazók döbbenten bámulták a kétméteres, aranyszőke, félelmetes külsejű férfiakat.

A vikingek szinte maguk sem vették észre, mikor kezdtek tengeri rablókból kereskedőkké válni. Ahogy letelepedtek délen, úgy nyilván sok más dologgal is foglalkoznak kellett. Uralkodással, politikával, közigazgatással, gazdasági élettel, kereskedelemmel, katonáskodással… Miután elhagyták terméketlen és korán túlnépesedett északi hazáikat, olykor meglepő hatalomra tettek szert. Volt olyan dán király, aki uralta nemcsak hazáját, de Norvégiát és Angliát is. A keleti és déli hódításaikról már beszéltünk. Persze azért a kalózkodást, a rabló-hadjáratokat sem felejtették el – a Fekete-tengeren át még Grúziába és Azerbajdzsánba is eljutottak, aztán már fegyvertelenül mint kereskedők meg sem álltak Bagdadig, miközben gyarmatosították a kanadai Új-Fundlandot és Grönlandot is. Ha egyetlen államszervezetet alkotnak, nagyhatalommá lehettek volna. De ilyesmi eszükbe sem jutott.

Ejtsünk pár szót arról is, amiről más krónikások manapság hallgatnak: a vikingek balti-tengeri hódításairól, kalandjairól. Mert hát ez volt az egyik olyan táj, ahol hadat viseltek mások ellen. Amikor Nyugat- és Dél-Európában még azt sem tudták, hogy vikingek vannak a világon, ezen a tengeren már nyugtalanították a szlávokat, germánokat, egyetlen partközeli város sem lehetett tőlük biztonságban. Arról meg pláne nem esik szó, hogy egyes szláv törzsek, csoportok már korán eltanulták a vikingektől az általuk űzött kalózkodási módozatokat és azt sikerrel… utánozták is!

Bizony, a mai Lengyelország északi partvidékén egynémely szigeten élő tengeri népek is hajókra szálltak és olykor meglepetésszerű támadásokat intéztek a… vikingek hazái ellen! Végigrabolták Dánia keleti partvidékét, Svédország déli partjait, no és persze szláv szomszédaikat is meggyötörték nemegyszer. Ezek a tizenkettedik századi szláv kalózok alaposan kifosztották az általuk elérhető városokat. Akárcsak példaképeik, ők is gyors hajókon eveztek, sebesen jártak és meglepetésszerűen csaptak le. Például 1135-ben Dánia akkori fővárosát, Roskildét, valamint Ribe, Aarhus és Odense városokat lepték meg, de alaposan, Egyes dán tartományokat nemcsak kifosztottak, de szinte egész lakosságukat elhurcolták rabszolgának. Mint egy régi dán krónikában olvashatjuk, minden ilyen hadjárat után a szláv rabszolgapiacokon a mélybe zuhantak az árak, ugyanis igen nagy volt a kínálat és értelemszerűen kisebb a kereslet.

Rügen szigete volt a balti kalózkodás korabeli központja. Ott, akárcsak kezdetben a vikingeknél, a kalózkodás üzleti vállalkozásként indult be. Ahogyan pár száz évvel később a spanyol gazdagok Amerikába indítottak egy-egy hajót és ha az szerencsésen visszajött megrakva arannyal, ezüsttel, drágakövekkel – akkor osztoztak a nyereségen, vagy még később a holland gazdagok, akik részesedést vásároltak az Indiába járó hajóikon és az általuk hozott fűszeren nyerészkedtek (vagy ha a hajó útközben elsüllyedt, hát fizették a veszteséget) – úgy a rügeni kalózhajók is egy-egy kis családi vagy egyéb vállalkozás tulajdonában voltak. E sajátos „vállalkozók” építették és szerelték fel a hajót, szerezték a bátor és hozzáértő legénységet, aztán azok elmentek valahová rabolni, a vállalkozó urak pedig otthon várták az eredményt. Ha a hajó elsüllyedt egy viharban vagy összecsapásban, akkor le kellett nyelniök a veszteségeket. Ha sikerrel járt és hazatért, remélhetőleg tele zsákmánnyal – mindenki megkapta az előre kialkudott részét.

Akkoriban nemcsak Rügen szigetén, de másutt is elmosódtak a szakmai határok. Ugyanazok az emberek lehettek egyszerre halászok, kereskedők és kalózok is. Mikor éppen melyiknek volt „szezonja”, azzal foglalkoztak. Halásztak, ha áru adódott vitték-hozták, kereskedtek vele, vásároltak és eladtak. Ha meg összeálltak pár tízen, vagy akár pár százan, akkor a szegényebbek elindultak idegen kikötőket és hajókat megtámadni, míg a tehetősebbek otthon maradtak, de az egész expedíciót finanszírozták és várták, hogy megtérüljön befektetésük. A halász, ha meglátott egy bajba került idegen hajót, sietett azt kifosztani – letette a csáklyát és kardot, pajzsot vett a kezébe, fejére tette az állati szarvakkal díszített jellegzetes sisakot és egy perccel később, mint vérszomjas rabló bukkant fel. Sokszor ugyanezek az emberek éppenséggel parasztok voltak. Tavasszal elvetették a magot, aztán odahagyták a gazdaságot – voltak rabszolgák, akik művelték a földet – hajóra szálltak, végigraboltak egy-egy környéket, és mire a termés megérett, már haza is mentek, segíteni az aratásban. Mondhatnánk tehát, hogy a kalózkodás afféle mellékfoglalkozás volt számukra, vagy éppenséggel szezonális elfoglaltság…

A rügeniek paradicsomi állapota 1168-ig tartott. Az addigra kereszténnyé lett német hercegek összefogtak a szintén keresztény dán királlyal, Nagy Waldemárral és azzal az ürüggyel, hogy megtérítik a rügeni pogányokat – nagy hadjáratot indítottak a sziget ellen. Mint egy Saxus Grammaticus nevű szemtanú krónikástól tudjuk, az akkor még szláv rügenieket alaposan elverték és visszaadták a kölcsönt kamatostól a kétszáz éves rettegésért, amit az ottani kalózok okoztak a dánoknak (is).