Nemere István

Idegenek a Földön
és a világűrben

Kiadó: Adamo Books Kft.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: Pavuk Péter

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-336-8

MOBI ISBN 978-963-453-337-5

Írta: Nemere István

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Tördelte: Markó Richárd

Korrektor: Nemere Ilona

© Nemere István, 2018

TARTALOM

Rövid és egy kicsit sem unalmas előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Irodalomjegyzék

Rövid és egy kicsit sem unalmas előszó

Ha ön gondolkodó ember – ebben biztos vagyok, hiszen ezért vette kezébe ezt a művet – akkor nyilván feltette már magának a következő kérdéseket: Mi ez a világ, amelyben élünk? Mindig ilyen volt? Mindig ilyen marad? Ha változik, milyenné alakulhat később?
De azt is megkérdezte bizonyára: Ugye, nem vagyunk egyedül a mindenségben? Ugye, nagyon érthetetlen lenne ez a Világmindenség, ha csak az Ember lenne (viszonylag) értelmes, és máshol nem számíthatnánk civilizációkra? Vannak-e másféle módon kialakult, máshogyan szerveződött, más célokat követő civilizációk az Univerzumban? És ha vannak, mert lenniük kell, akkor azok jelentenek-e ránk nézve veszélyt, vagy sem?

Feltette már a kérdést: Ha vannak, akkor találkozhatunk-e velük? Lehetséges, hogy egyszer eljönnek ide is? Vagy ezen már túl vagyunk? És akár vannak Idegenek, akár nincsenek, mi lesz velünk, földi emberekkel? Ezer vagy több év után rá sem ismernénk mai önmagunkra..?

Nos, rövid előszót ígértem, és lám, olyan lett. Ha a fentiek közül akár csak egyetlen kérdés is érdekli önt, már érdemes elolvasnia a következő pár száz oldalt. Ha elérkezik az utolsó lapokra, ön már nem ugyanaz az ember lesz, aki most olvasta ezt az előszót.

Első fejezet

Mi történt a Földön?

„A Világmindenség - vagy semmi!”

(– felelte Walter L. Hurd tudós, amikor az emberi faj jövőjéről kérdezték)

Az előszóban feltett kérdések közül kettőt máris megválaszolhatunk.

Az egyik: Idegenek vannak, léteznek, tevékenykednek, és erre számos bizonyítékunk is van, amiket e lapokon majd szépen sorban ismertetek Önökkel.

A másik: jártak-e már a Földön? Bizony erre is van számos bizonyíték, ezeket is elsorolom majd. A többi kérdést viszont már az Önök segítségével, közösen fogjuk megválaszolni.

Bár e lapokon többször szembemegyünk majd azzal, amit a „hivatalos”, vagyis az intézményesített, „akadémikus” tudomány állít, majdnem minden érvet, amit felhozok, a földi tudomány segítségével szereztünk meg. Szinte az összes tény, amit egyik vagy másik állításunk igazolására felhozunk, azokat is az elmúlt évszázadok és főleg az utolsó ötven év földi tudósai szedték össze. Van tehát egy tagadhatatlan kettősség, de ez nem a szerző hibája. A tudomány képviselőinek 98 százaléka nem tud, nem mer, nem akar kitörni az intézmények által rájuk kényszerített keretek (láncok?) közül, talán mert úgy érzi, hogy akkor a szükséges támogatás, háttér és elismerés nélkül marad, sőt mi több: társaik kitagadják a tudomány felkent papjai közül, kutatási és publikálási lehetőségei megszűnnek. Számos példából tudjuk, hogy ez reális veszély.

De mi – szerző és olvasói – kívül állunk ezen az elátkozott körön, minket nem a kenyérharc vezérel, ezért szabadon szárnyalhat nem csak a fantázia (ebből elég kevés lesz a könyvben), hanem a szabadon megismerhető és értelmezhető világ utáni vágyakozás. Vágjunk is bele!

Hány emberiség volt?

Az emberek nagy része természetesen pontosan azt feleli erre a kérdésre, amit több száz Tudományos Akadémia csaknem teljes tagsága válaszolna: egy. Csak egy! Ez a mienk, ez a mostani.

Én is és mások is elfogadnánk, ha nem lennének nyugtalanító jelek, sőt bizonyítékok arra nézve, hogy már a mai emberi civilizáció előtt is létezett itt „valami”. Létezett egyfajta tudás, aminek értelemszerűen voltak művelői, gyakorlói és terjesztői is. Induljunk el abból a logikai sorból, hogy vajon elegendő volt-e az idő arra, hogy 2, 3, 5 ezer évvel ezelőtti tudását összeszedjék, elsajátítsák? Nagyon egyszerű, de persze valós példával állok elő, ez pedig nem más, mint a mezőgazdaság, és azon belül a növénynemesítés kérdése. Máris ütközik két dolog: az egyik kőkemény fizikai realitás, a másik az egyes tudósok által önkényesen megállapított időrend.

Ez utóbbi azt állítja, hogy földműveléssel az őseink csak max. 10 ezer évvel ezelőtt kezdtek foglalkozni, sőt a legtöbb helyen a magvak elvetése és learatása, mint normális gyakorlat, úgy igazán csak kb. 5 ezer éve vehette kezdetét. Ma már tudjuk, hogy egyes haszonnövényeket az ember „túl régóta termeszt”. Ugyanis a tudomány oda jutott, hogy élő szervezeteket, így például a gabonafajtákat vizsgálva meg tudja állapítani a kromoszóma-számból és más jellemzőkből, mikor kezdtek azzal a nemesítők foglalkozni, meddig volt az egyszerű „gaz”, a mezőn egy a sok növény közül, és mikortól vették kezelésbe a nemesítők. Szóval az jött ki, hogy a Triticum- és más búza-alfajokat az embereknek már 20-25 ezer évvel ezelőtt kellett nemesíteni ahhoz, hogy az őskorból éppen kilépő, letelepedő, és földműveléssel foglalkozni kezdő őseink vethessék és arathassák… Röviden: akkor kellett kezdeni mindezt, amikor a mai tudomány állításai szerint az emberek még túl primitívek voltak ahhoz, hogy ilyesmihez értsenek, vagy, hogy egyáltalán ilyen igények felmerüljenek közöttük. Miért kezdenének növények nemesítésével foglalkozni azok, akik hordákban vándorolnak a bolygó felszínén, nem telepedtek le (és még sok ezer évig nem is fognak letelepedni), egyáltalán honnan jutna eszükbe ilyesmivel foglalkozni?

Ugyanakkor számtalan olyan tudással rendelkeztek már az ókori népek (sumérok, babiloniak, kínaiak, maják, stb.), amelyek megszerzéséhez sokkal hosszabb időre volt szükségük, mint amennyi a rendelkezésükre állt! Vagyis az a tény – mert tény –, hogy némelyik ókori kultúra csillagászai képesek voltak megjósolni egy üstökös megjelenését napra és órára, feltételezi, hogy azt az üstököst látniuk kellett az előző csillagász nemzedékeknek nem kétszer vagy háromszor, hanem tízszer vagy ötvenszer. Csak így tudták teljes bizonyossággal kiszámítani, milyen gyakorisággal látható a Földnek arról a pontjáról, mikor tér vissza ismét a beláthatatlan kozmikus mélységekből. Csak az a „baj”, hogy ha a szóban forgó üstökös mondjuk 340 évenként jelent meg, és ezt a magabiztos tudást az ókori csillagászok megszerezték, ehhez az kellett, hogy az elődeik 3-5, vagy több ezer éven keresztül megfigyeljék az üstökös felbukkanásait, feljegyezzék pontosan az érkezés és távozás idejét, stb.
De hogyan tehettek ilyen megfigyeléseket, ha abban a réges-régi korban még nem voltak csillagászok, nem is nagyon akadtak ilyesmivel foglalkozó ősemberek?

Mert hát ősemberekről van szó, ne feledjük! Ha elfogadjuk a mai tudomány állítását, miszerint a homo sapiens („bölcs ember”, micsoda indokolatlan beképzeltség!) még 5-6, vagy 8-10, meg 30-40 ezer évvel ezelőtt is hordákban kóborló, a majom-sorból éppen hogy kikerült, primitív lény volt – hát bizony „kifutunk az időből”, amit visszafelé számolva az őseinknek már a tudás oltárán kellett volna áldozniuk. Ehelyett mamutokra vadásztak, vándoroltak, bogyókat szedegettek, barlangokban laktak, és aligha az volt a gondjuk, hogy a csillagok járását figyeljék tudományos alapossággal, majd ezekről jegyzeteket készítsenek, hogy azokat átadhassák a következő tíz, húsz, harminc nemzedéknek (főleg úgy, hogy még az írást sem találták fel…) Érdekes, hogy „az akadémiák lovagjai” itt sem látnak ellentmondást.

Egy ógörög krónikás (Diogenész Laertiosz) szerint az egyiptomiak 373 napfogyatkozást jegyeztek fel az i. u. 3-ik századig. Vagyis pontosan az az eset következett be, amiről tíz sorral feljebb írtam. Az egyiptomi pap-tudósoknak már legalább tízezer éve figyelniük kellett volna az égboltot, vagyis már akkor is, amikor ők még… nem is léteztek! Nem voltak egyiptomi emberek, tehát nem volt vallásuk, nem lehettek papjaik sem, akiket a nép eltartott volna, így nem is lehettek olyan emberek, akik égi megfigyelésekre áldozhatták volna az idejüket sok száz nemzedéken keresztül…

Ám ha mindez nem lenne elég, vegyünk elő másféle bizonyítékokat is. Ezeket összevetve óhatatlanul arra a benyomásra jutunk, hogy valaha nem öt földrészen ötféle, egymásról mit sem tudó népcsoport élt, hanem igenis volt összefüggés közöttük. Voltak kulturális és fizikai kapcsolatok, összeköttetések, érintkezések. Mindez szerintem egy korábban létezett egyetemes civilizációra utal. Vagyis egy olyan társadalomra, amely így vagy úgy, de jelen volt minden kontinensen, mély gyökereket eresztett a múltba, és szövevényes szálakkal kapcsolta egybe az emberiséget. Mi több, már eleve ők alakították ki a fogalmat: emberiség. Vagyis egyetlen csoportba sorolhattak minden, e bolygón egy időben élő embert, akikre sokféle módon tudtak hatni, elsősorban a tudásuk által.

Nézzünk néhány közös jellemzőt, amely erre utal. Ne felejtsük el, hogy még szinte ősemberekről beszélünk, akik éppen most kezdenek „kimászni” a tudatlanságból, a homályból. Elvileg semmit sem tudnak arról, hogy ők egy bolygón, vagyis egy gömb alakú valamin élnek, nem ismerik a természeti törvényeket, mit sem tudnak fizikáról, kémiáról, ám minden nap megütköznek az elemekkel, azoknak kiszolgáltatva élnek. Eszközhasználatuk maximum a rézvésőkre, csákányokra terjed ki, tüzet tudnak gerjeszteni, és meglehetősen primitív módon érintkeznek is egymással.

Itt tartunk tehát, amikor utólagos kutatásaink során meglepő dolgokat fedezünk fel.

A babiloniak a ránk maradt ékírásos tábláik tanúsága szerint másod- és harmadfokú egyenleteket ismertek és használtak.

Az ecuadori Cuenca város múzeumában arany- és ezüstlapokra többek között elefántokat véstek az ismeretlen, ezer évvel korábban élt alkotók. De ez hogyan lehetséges – kérdezzük joggal – ha azon a földrészen soha nem éltek elefántok?

Az ősi indiai époszban, a Ramajánában megtaláljuk India és Sri Lanka szigetének pontos leírását, és azt, hogyan néznek ki… felülről. Ezt csak olyan valaki tehette meg, aki azt megelőzően valóban látta a magasból a jelzett helyeket.

Egy dél-afrikai vasbányában felfedezték, hogy ott már 43 ezer (!) évvel korábban is folytattak érckitermelést. Engem érdekelne, és gondolom, Önöket is, hogy kinek volt akkoriban kapacitása a forró égöv alatt tízezer tonna számra érceket kitermelni – és miért, mi célból? Mire használta fel? Arról nem is szólva, hogy abban az időben a Földön javarészt még csak a nagyon primitívnek hitt neandervölgyi ősemberek éltek…

De az amerikai Michigan állam területén 6 ezer évvel ezelőtt valakik 200 ezer tonna vörösréz ércet termeltek ki, és vittek el onnan – senki nem tudja: hová? És kik tették ezt, milyen műszaki berendezésekkel, és ismét itt a kérdés: mihez kezdtek ennyi rengeteg érccel? Hová lett az a sok vörösréz?

Ha már a bányászatnál és érceknél, fémeknél tartunk: a kutatók meglepő felfedezéseket tettek Európában is. Abban az időben, amikor a kőkorszaki embereknek értelemszerűen kőből voltak a szerszámaik, akkor „valakik” fémérceket szállítottak az angliai Cornwallból a mai francia Lyonon keresztül… Kréta szigetére. Az útközben elhullajtott, elvesztett, de egyazon bányából származó cinkérc-darabokat fellelték például a jelzett útvonalon. Az itt a kérdés: a kőkorszakban ugyan kinek volt szüksége ezekre az ércekre? Kik igényeltek kisebb-nagyobb, olykor gigantikus mennyiségben cinket, vörösrezet, vasércet?

De tehetünk egy rövid kitérőt a számok, a matematika világába is. Minél távolabb megyünk vissza az időben, annál többet tudtak az emberek ebben a tárgyban, ami persze már önmagában is nonszensznek tűnik. Míg a görögök nem tudtak mit kezdeni a 10.000-es szám fogalmával, sőt a „millió” is csak a 19. században jelent meg Európában – addig a sumérok a ránk maradt vésett számtani műveletekben eljutottak a 195 billió 955 milliárd 200 millióig…

A sumér csillagászok különben 5 ezer évvel ezelőtt töredék másodpercnyi pontossággal számították ki a holdfogyatkozások bekövetkeztének időpontját – vagyis éppen úgy, ahogyan a mai csillagászok képesek rá.

Ha igaz lenne, amit az akadémikus tudomány állít, miszerint az őskorban és valamivel később a kontinensek között nem létezhetett semmilyen közlekedés, így információcsere sem – a perui Marcahuasiban talált szobrok és egyéb ábrázolások bizonyítják: az ott élők tudták, hogy más földrészeken más fizikai külsejű emberek (feketék, mandulaszemű sárgák, stb.) élnek, és ezeket ábrázolták is.

Egy franciaországi barlangban 12 ezer éves kőkorszaki rajzokat találtak. Ezeken a nők és gyerekek… huszadik századi ruhákat viselnek! Nadrágot, kabátot, zsebeket és tengerészsapkát látunk rajtuk. Felmerül a kissé gúnyos kérdés, hogy a cromagnoni ősemberek számára ez volt a legújabb divat-trend?

Bolíviában, az amúgy sok egyéb szempontból is rejtélyes Tiahuanaco városában találtak olyan szobrokat, amelyek egyiptomi papokat ábrázoltak. Túl azon, hogy az egyiptomi papok ruhaviseletét és egyéb tárgyait miképpen tudták ábrázolni egy másik földrészen, ahol sohasem láttak ilyen öltözetű embereket – van még egy nagy bökkenő: a bolíviai szobrok i.e.16 ezer körül készültek, mint azt megállapították róluk. Vagyis akkor, amikor az egyiptomi kultúra még nem is létezett!

De hát számos ilyen fogas kérdést tehetünk fel, hiszen nem ez az egyetlen tárgyi bizonyíték arra, hogy „valami nincs rendben” az akadémikus tudomány időrendjével, az általuk elképzelt őstörténetünkkel. Nehéz ábrázolni valamit, ami csak a szobrok keletkezése után 12 ezer évvel jön létre – de lehet, nem ez itt a baj. Hanem hogy a bolíviai szobrok nem egyiptomiakat, hanem valamilyen másféle papokat, férfiakat ábrázoltak, akik minden kontinensen megjelentek, majd évezredekkel később felbukkantak Egyiptomban is, és az ott élő korabeli tudósok lemásolták azok öltözetét? Ez sok dolgot megmagyarázna.

Vagy mit kezdjünk azzal a ténnyel, hogy a Földön többfelé találunk több száz évvel ezelőtt keletkezett sziklarajzokat, amelyek dinoszauruszokat ábrázolnak? Ne feledjük, az egykor élt ősállatokról lényegében csak a 19. században szereztünk tudomást, és a 20. században derített fel róluk sok adatot a tudomány. Akkor észak-amerikai sziklafestő indiánok és más népek honnan tudhattak róluk? De van ennek egy más, sokkal furcsább vetülete is. A perui Ica és a mexikói Acambaro városokban (a két hely között több ezer kilométeres a távolság) több tízezer vésett követ találtak, amelyekre ismeretlen technikával száz- és százezer rajzot vittek fel. Sok millió évvel korábban élt különféle ”szauruszok” láthatók, és olyan állatok is, amelyek soha nem éltek Amerikában. Láthatunk dinókra vadászó embereket, de éppenséggel kölyök-dinókkal játszadozó gyerekeket is…

Ne feledjük: a rajzolt-vésett kövek már a 19. században felbukkantak, köztük a dinó-ábrázolások is, amikor még a Földön a tudósok sem tudtak a dinoszauruszok néhai létezéséről. És több tízezer darabot találtak e rajzokból! Az akadémikusok persze hamisítást kiáltottak, bár nehéz elképzelni, kik és miért vésték volna évtizedeken keresztül ezeket a rajzokat, ráadásul úgy, hogy egyben a paleontológia, a régészet, a biológia, stb. tudósainak kellett lenniük? Mert a kövek, akárha egyfajta „leltár” lennének, bemutatják egy sokmillió évvel korábbi világ tudományos színvonalát és eredményeit. Láthatunk távcsövező csillagászokat, császármetszéssel levezetett szülést, vérátömlesztést, szervátültetéseket. Olyan földrajzi környezetben, amelynek térképein ma nem ismert kontinensek körvonalait szemlélhetjük.

Hogy ezt mikor, kik, és milyen céllal készítették, nem tudható. Van benne egy logikai ellentmondás: ha olyan nagyon fejlett volt az a civilizáció, amilyennek az ábrákon mutatják, akkor talán nem kézzel, kőre vésve kellett volna bemutatni az eredményeit? Én a magam részéről arra gondolok, hogy valamilyen természeti katasztrófa semmisítette meg azt a világot, de nem teljesen – az eszközök nélkül maradt pár száz vagy ezer túlélő így szerette volna valamiképpen megőrizni az egykorvolt eredményeket, vagy legalább azok hírét, az utókornak.

Ide kell sorolnunk a térképek titkait is. Egyfelől az 1500-as évek elején készült egy olyan világtérkép (egy isztambuli múzeumban láthatók a részletei), amelyen jól látszanak az Antarktisz egyes partvonalai, amelyeket a készítés pillanatában és évtizedeiben, de még jóval később sem ismerhetett senki. Előkerültek más térképmaradványok, amelyek azt bizonyítják, hogy ezek egy valaha készült, nagyon pontos, az egész bolygóra kiterjedő, és feltehetően légi technikával készült ős-térkép másolatai, vagy azok részletei.
Nem mehetünk el szó nélkül amellett, hogy sok, ma ismert és múzeumokban is látható 1400-as, 1500-as évekből származó térképeken olyan földrészek szerepelnek, amelyeket csak 150-200 évvel a térkép elkészülte után fedeztek fel!

Már azon is megdöbbenhetünk, hogy eddig a tudomány nem foglalkozott ezzel a kérdéssel. Vajon miért nem? Mert nem szabad megbolygatni az akadémiák által felállított, dogma-szerű Szent Időrendet?

Nem egy térképet ismerünk a 15-ik és 16-ik századból, amelyeken a Földközi-tengerben sokkal több szigetet ábrázolnak, mint amennyit ma ismerünk – kiderült, hogy azokon a helyeken tényleg voltak szigetek, amelyeket a később felemelkedő tengervíz szintje elöntött. De hadd tegyem hozzá: e térképek a 9-10 ezer évvel ezelőtti állapotokat ábrázolták… Készítőik honnan vették az adatokat, milyen régi térképeket másoltak?

De vannak más bizonyítékok is. Szoktam mondani, hogy nem kell ide ica-i köveket, térképeket és egyéb leleteket mutogatni, elég, ha elviszünk egy kételkedő, szkeptikus, ámde szerfölött akadémikus beállítottságú mai tudóst az egyiptomi Abüdoszba, ahol a szentély falán négyezer éves ábrázolásokat láthat. A hieroglifák és más képek között megmutatjuk neki azt, amelyik három tárgyat ábrázol:

- egy tengeralattjárót,

- egy tankot,

- és egy helikoptert.

Nem véletlen, hogy azt a táblát a hivatalos kiadványokban soha nem mutatják egészében, együtt, mindig csak gondosan kiválasztott részleteit láthatjuk – természetesen az említett három ábra kivételével. Amíg a tudomány nem magyarázza meg, hogy ezek a teljesen modern ábrák hogyan kerültek oda több ezer évvel ezelőtt, addig nem szabad elhinnünk semmit a mai akadémikus történészek emberi történelemről tartott előadásaiból. Ezeket az ábrákat nem most hamisították, már a 19. században is látták, lerajzolták, és lefényképezték őket az összes többivel együtt.

Mondanom sem kell, még százával sorolhatnánk a hasonló leleteket. Mert voltak és vannak, makacsul felbukkannak újra és újra, bár a tudomány begyepesedett agyú képviselői mindent megtesznek azért, hogy ezekről szó se essék, ne is tudjanak róluk az átlagemberek Mindig voltak, akik félnek a kényelmetlen kérdésektől, pláne, ha azok egy meglévő „építményt” rombolnának le.
Márpedig itt erről van szó. A továbbiak során majd sorolom még a többi érvet is, amelyek mind-mind azt látszanak bizonyítani (sőt valljuk be: igenis bizonyítják!), hogy ezen a bolygón nem mi vagyunk az első civilizáció, és ha olykor csupán közvetetten is, de egyben arra is utalnak: abban az elsőben (?) nagy szerepük lehetett az idelátogató Idegeneknek.

Mások megtették már más művekben, ezért csak annyit jegyzek meg: vannak régészeti leletek, amelyek régen, akár több millió évvel korábban élt emberek létét bizonyítják, vannak semmilyen más földi (ismert) kultúrában nem honos tárgyak is. Annak, hogy Atlantisz létezett (legfeljebb nem ez volt a neve) akadnak elvont, vagy éppen konkrét bizonyítékai is. A piramis-építési láz, amely gyakorlatilag az összes mai kontinensen nyomokat hagyott, kétségtelenül egy valamikori közös civilizációra utal. Ahogyan a földi mondák, mítoszok többsége is.

Hogy mennyire tarthatatlan a mai tudomány álláspontja az egyiptomi piramisépítőkkel kapcsolatban, arra van egy jó hasonlat. Ismeretes, hogy amikor (állítólag) épültek, akkor még úgy-ahogy letelepedett, vagy letelepedni készülő, kezdetleges földművelő-állattenyésztő törzsek alkották „Egyiptom” népét. A Nílus folyó által mezőgazdaságilag művelhetővé tett területen élő emberek akkoriban a kőkorszak és a rézkorszak határán álltak. Az a feltételezés, hogy ezek az emberek akár csak egyetlen piramist létrehozhattak, merő kitalálás. Hiszen ilyen kezdetleges szerszámokkal, minden statikai, tudományos, építészeti, matematikai szakembergárda híján – nem is szólva a munkaszervezésről! – ezek a kőkorszaki emberek hogyan tudták létrehozni a világ mindmáig legnagyobb építményét – például a Kheopsz-piramist? A hasonlatot én találtam ki, de ettől még nagyon jól mutatja, miért volt ez lehetetlen.

Képzeljük el, hogy észak-amerikai indiánok a 17-ik században úgy döntenek, hogy Manhattan szigetén felhőkarcolókat fognak építeni! Ők halásznak, vadásznak, itt-ott kezdetleges módon földet is művelnek, bőrruhákban járnak, bivalybőrből készült sátrakban laknak, legjobb fegyverük a nyíl és a lándzsa. De egy napon megszületik a döntés, elmennek hát a szigetre, és nekiállnak vasbeton-acél-üveg csodákat emelni, építenek százemeletes házakat is teljesen modern technikával. Igaz, hogy semmi tapasztalatuk nincs e téren, szakembereik sincsenek, nem tudnak kiszámolni egyetlen méretet sem, no, és nincsenek acélhutáik, a beton-technikát sem ismerik, és fogalmuk sincsen a magasépítés rejtelmeiről – de szépen megcsinálják, és építményeik négyezer év múlva is állnak…

Nos, amennyire ez a tiszta fantázia műve, olyannyira – és pontosan – olyan az is, hogy kőkorszaki egyiptomi parasztok piramisokat építettek.

Más kérdés, ami ilyenkor felmerül: ha nem ők, hát kik voltak az építők? Erről is sok elmélet született. A legtöbben arra gondoltak és gondolnak, hogy volt egy ős-civilizáció, amely nagyon fejlett volt, elérte a mai tudásszintet, sőt bizonyos tekintetekben azt meg is haladta, hiszen már fejlett űrkutatás és űrhajózás is volt – hogy Idegenek jártak és éltek a Földön, ők alkottak meg itt sok mindent, majd valami okból eltávoztak, és őseinknek itt maradt sok építmény, amelyeket utánozni szerettek volna. Itt maradt egyfajta tudásanyag, ismeretek halmaza, amelynek megértése az idő múlásával egyre csökkent, végül a valaha-volt tudás misztikummá korcsosult, csökkent, elillant. Ez kétségtelenül jól csengő elmélet, némelyik állításával nehéz is lenne vitatkozni – de még mindig nincsen kellően alátámasztva.

Két dologba kapaszkodhatunk: az egyik az összes régi földi kultúrában tapasztalható egybeesések, hasonlóságok, összefüggések gyűjteménye, a másik az évezredeken át fennmaradt tudás. Ez utóbbit persze a mai tudomány nem veszi komolyan, mindent a mondák, a kitalált események, a misztikum világába utal, és ezzel le is tudta a kényes problémákat, kérdéseket és adatokat.

Az egyik leginkább szembetűnő az a tény, hogy volt egy dátum kb. 12 ezer évvel ezelőtt, ami valamilyen globális, tehát az egész bolygóra kiterjedő, nagy eseményt kellett jelentsen. Nem lehet véletlen, hogy számos kontinensen olyan erősen megmaradt a népek emlékezetében, hogy sok száz nemzedéken keresztül örökítették át az utódoknak az esemény hírét, olykor leírását is. Minket azonban legfőképpen az időpont izgat, mert abból is következtethetünk egyfajta közös sorsra. Lássunk tehát néhány ilyen dátumot:

Az egyiptomi kultúra kezdetét az akadémikusok i. e. 3-4 ezer évre teszik nagyjából. Igaz, a legnevesebb kutatójuk, Champollion i. e. 9850 évről beszélt, amihez ha hozzátesszük az időszámításunk kezdete óta eltelt 2 ezer évet, akkor 11.850 évet kapunk. De hagyjuk, mit gondolt erről ez vagy az a tudós, nézzünk sokkal objektívebb adatokat. Az asszír holdciklikus-naptár 1805 éves ciklusokból áll, és visszaszámolva kiderül, hogy ennek kezdete a 11.542-es évben volt. Az óperzsa vallás szerint is az időszámításuk „nulladik” éve körülbelül 11 560-ban volt. A hindu bráhminok időszámításának kezdetét az 11 562-es év jelentette. Az indiai Hold-naptár kiindulópontja a 11.652-es esztendő volt. A maják naptára 2760 éves ciklusokból állt, és 11.653-ban startolt. Az egyiptomi napciklus 1460 éves időszakokkal számolt, és a kezdete a 11.542-es év volt.

Nem ezek az egyetlenek, sokáig sorolhatnánk még. Azt hiszem, a kedves olvasó is észrevette, hogy túl sok itt a gyanús egybeesés. A következtetés kézenfekvő: valamikor 11.500-11.600 évvel ezelőtt valami történt a Földön. Egy olyan esemény, egy olyan katasztrófa, amely majdnem mindent elpusztított, ami addig volt, és azt eredményezte, hogy az akkori emberek, az akkori törzsek, „népek” nagyon más körülmények közé kerültek. Egy globális eseménynek kellett bekövetkeznie ahhoz, hogy vagy újrakezdjék, vagy eleve onnan kezdjék a saját időszámításukat is. Sorsukba ekkor fordulat állhatott be. Talán nem tévedünk sokat, ha azt állítjuk: a globális katasztrófát nem maga a Föld, földi esemény okozhatta, hanem egy űresemény: kozmikus katasztrófa. Nagy találat érhette a Földet, amely az összes óceánon átzúduló megacunamit okozott, az egész bolygó megrendült az ütközéstől, kitörtek a vulkánok… és így tovább. Nagyon emlékezetes esemény kellett legyen, ha ettől őseink feledtek mindent, és újrakezdték az életüket, a korukat, a társadalmak is érthetően megújultak valamelyest. Semmi sem lehetett már úgy, ahogyan azelőtt volt.

Mindehhez hozzátehetünk még néhány adatot, amelyek arról szólnak, hogy a mai értelemben vett értelmes, társadalomba szerződő ember nem pár ezer éve alakult ki, a fejlődés és a társadalmi lét a maga feladatmegosztásával és a tudományos eredményeivel már jóval előbb kezdetét vette. Az egyiptomi Denderában egy szentélyben olyan, sziklába vésett csillagképet találtak, amely látványt – mint a csillagászok kiszámolták – a Földről csak 25 ezer évvel korábban láthattak. Bárki is látta, 25 ezer évvel korábban kellett valami módon az ábrázolást elkészítenie. Vagyis már akkor is voltak olyanok, akik értelmesen gondolkoztak, és az égből kapott „infót” igyekeztek – ez esetben vizuálisan – átmenteni az utókor számára.

A maják legendái nagyon világosan előadják, hogy az ő történetük legalább 10 ezer évvel ezelőtt kezdődött. Nos, ilyen esetekben mindig „hozzá kell adnunk”, vagy inkább „eléje kell számítanunk” még pár ezer évet, ami szükséges volt a „felfutáshoz”, mert hiszen nem egyszerre, szerdáról csütörtökre kezdtek az emberek társadalomban élni és közös célokat építeni, közös eszméket követve élni együtt – ennek is kellett pár ezer évnyi előzmény-időszak.

Említettem már a régi térképeket, köztük az Antarktisz részleteit mutató réges-régit, amelyről kiderítették, hogy szintén az ominózus 11.500-as évek előtt készült. Tudunk olyan középkori térképekről, amelyeken Amerika és Ázsia között a Behring-szoros helyén szárazföldet ábrázolnak – és ez rendjén is volt – 10-20 ezer évvel korábban. De honnan tudhatott erről az 1500-as évek térképésze..? Nyilván egy régebbiről másolta, amit meg egy még régebbiről másoltak – és így tovább, vissza az időkben egészen addig, amikor azokat a térképeket valakik abban az időben elkészítették. Bizonyosak lehetünk abban, hogy azok a valakik nem a cro-magnoni ősemberek voltak…

Ezt az alfejezetet tehát azzal zárhatom le: sok jel mutat arra, hogy a mai emberiség előtt éltek itt nagytudású egyének. Talán nem véletlen, hogy a legtöbb régi törzsi, népi mondavilágban szó esik tudós és szelíd Idegenekről – értsd: az ő számukra idegen, de teljesen földi emberi külsővel megjelenő – emberekről, akik jöttek és figyelmeztették őket a közelgő bajra. Elmondták nekik, hogy magas víztömeg söpör majd át a partokon, és a szigeteken, és csak azok maradnak meg, akik jó magasra felmennek a hegyekbe, barlangokba húzódnak, viszik az állataikat, és vetőmagot is. Elmondták, hogy a Csapás után néhány évig nagyon rosszul fognak élni, mert alig süt majd a nap…

Azért gyanítom, hogy kozmikus jellegű katasztrófát jósolhattak, mert volt idejük erre a figyelmeztető körútra. Ami egyben azt is jelenti, hogy műszereikkel már évekkel korábban tudomást szereztek a bekövetkező ütközésről. Hogy mégsem voltak „istenek”, jelzi: nem tudtak ellene tenni, nem tudtak védekezni. De mert óvni akarták az embereket, ezt a kicsi, kezdetleges népet, amely nem ők voltak, hanem már az utánuk következő, primitívebb „kisöccsük” – ennyit tettek értük. Ők maguk persze kimentették a tudást a Földről, elkerülték és túlélték a katasztrófát, talán vissza is jöttek később és folytatták az életüket itt közöttünk – ameddig tehették.

Mert hát itt voltak még pár ezer évvel ezelőtt is. Erre nem csak a nagyon ismert mondák adnak bizonyságot, de olyan általános ismert és forgatott mű is, mint a Biblia.

Szembetűnő nyomokon

Tulajdonképpen az a furcsa, hogy sokan a mai napig nem figyeltek fel arra, mennyi árulkodó részletet találhatunk a Bibliában. Vagy ha régebben nem is, de a 20-ik század második felében igazán illett volna észrevennie valakinek, hogy a Biblia kis túlzással „tele van” régi űrhajózásra utaló jelekkel, sőt, ha igaznak vesszük, amiket ott leírtak, akkor bizonyítékokkal. Számos ilyen utalás van benne, gondoljunk csak a Lót-féle esetre, ami nukleáris robbanásra utal, vagy a frigyládára, amely minden jel szerint egy kommunikációs eszköz volt. Ennek segítségével az „istenek” (Idegenek) a távolból is szemmel tarthatták a kiválasztott embereket, sőt, utasításokat is adhattak nekik. Vagy ott van az UFO-hívők körében immár „lerágott csontnak” számító Ezékiel-eset. A prófétát Idegenek keresték fel, égi járművön utaztatták el sok ezer kilométerre – egy másik kontinensre? – és ezerféle módon írhatta le, hogyan utazott a fejlett Idegenek járművében.

De mi most inkább maradjunk az Ószövetségnek annál a részénél, amely leírja, hogyan érkezett meg az Úr a Sínai hegyre. Az Úr – aki a jelek szerint nem más, mint a Földre látogató és itt huzamosabb ideig berendezkedő, ezért az emberek között szövetségeseket, barátokat is kereső Idegenek parancsnoka – előbb Mózessel tárgyal, akinek „csodaszerű módon” jelenik meg néhányszor, de úgy, hogy a népvezér őt ne lássa. Később aztán bejelenti, hogy személyesen is leszáll közéjük.

Akit érdekel a leírás, megtalálja Mózes II. könyvében. Erősen elgondolkoztató, hogy ha valaki tényleg Isten, akkor miért nem jelenik meg egyszerűen, hipp-hopp a nép között, miért kell neki ehhez egy GÉP? Pontosabban: egy ŰRHAJÓ? Ráadásul egy feltehetően nukleáris hajtóművel rendelkező űrhajó… Hiszen, mint olvashatjuk a Biblia jelzett helyén, az Úr lojálisan figyelmeztette Mózes népét, hogy az emberek, a tömeg ne jöjjön túl közel hozzá, mert ott veszedelmes sugárzásnak lesznek kitéve. Az Isten (?) előre közölte, hogy aki túl közel lesz, az meg fog halni. És onnan tudjuk, hogy itt nukleáris fertőzésről lehet szó, hogy az Úr közli Mózessel: aki ott megfertőződik, megbetegszik, legyen az ember vagy állat, a többi ember ne érjen hozzá, mert akkor maguk is rosszul járnak. Idézem: „Ne érintse azt kéz, hanem kővel köveztessék meg, vagy nyíllal nyilaztassék le. Akár barom, akár ember, ne éljen.” És csak akkor közeledhetnek valamelyest, amikor az Úr majd kürtjelet ad.

Megismétlem a kérdést: egy isten úgy érkezik meg a barátai közé, hogy őket halálos veszedelemnek teszi ki? Nem isten az ilyen, hanem maximum egy jóindulatú… űrhajós. Aki tisztában van az általa vezetett szerkezet működési elveivel, és azzal is, hogy az ilyen végzetes kárt tehet ezekben a gyenge biológiai lényekben.

Mellesleg a leszállás is igen szemléletes, érzékletes: „Harmadnapon virradatkor, mennydörgések, villámlások és sűrű felhő lőn a hegyen és igen erős kürtzengés”. Nem lehetett az gyenge akusztikus hatás, mert hiszen „megrémüle mind az egész táborbeli nép”. Érthető, hiszen az akkortájt élt emberek ehhez foghatót soha nem láttak és nem is hallottak.

Mellesleg – mint megtudjuk a folytatásból – az egész Sínai hegy rengett, és füst borította el, amin nem is lehet csodálkozni, hiszen az űrhajónak nyilván rakéta-hajtóművek segítettek a fékezésben, ezek pedig több négyzetkilométeren elsöpörték a hegyről az évmilliók alatt rárakódott port és finom homokot.

A jóságos űrhajós, mondjuk így: az Idegenek szóvivője, hangja, aki tárgyal Mózessel, ismét figyelmezteti a népet, „ne törjenek előre, hogy feljöjjenek az Úrhoz, hogy reájuk ne rontson.” És azt is mondta: „ne törjenek előre, mert közülök sokan elhullanak”.

Azért érdekes lehet az elképzelt jelenet: jönnek fel a zsidók a hegyre, az „isten” pedig „rájuk ront”… Vajon dühösen, vicsorogva, vagy tüzet okádva, fenyegetően..? Vagy ez csak egy nyelvi formula, avagy félreértés lehetett?

De persze az „isten” nem rohant rá híveire, már csak azért sem, mert vizuálisan, látható módon egyáltalán nem jelent meg az emberek előtt. Már csak azért sem, mert mivel a hajtómű legalább egy napig pihent, hát az „Úr” kegyesen megengedte a hívek egy csoportjának – a vezéreknek és hetven vénnek – hogy felmenjenek hozzá. De helyette mit láttak? „Láták Izráel Istenét és annak lábai alatt valami zafír fényű tárgy vala, és olyan tiszta, mint maga az ég.”
Hát ebből a leírásból nem derül ki semmi az isten-űrhajósról. Feltételezem, hogy ha az akkori emberek őt az igazi alakjában látták volna, a félelemtől félőrülten elrohannak, és vissza se néznek. Mert azt talán mondanom sem kell, hogy az Idegen vagy Idegenek semmiben sem hasonlítottak az emberekre, lehettek kicsik vagy nagyok, lehettek – felőlü(n)k nézve – rettenetes szörnyek is.

Érdekes, hogy amikor Mózes jelezte, hogy felmenne az Úrhoz, vagy az Úr hívatta őt, a hegyet mindig fehér felhő borította el. Azon az éghajlaton ez ritka természeti jelenség lehetett volna, de nem az volt: az Idegenek csináltak maguk és hajójuk körül egy gázfelhőt, talán hogy az emberek ne lássák a szerkezetet, amivel érkeztek. Mellesleg az Úr hat álló napig tartózkodott a Sínai hegyen, mindvégig láthatatlanul. Meg is mondta az Idegen: „Orcámat nem láthatod, mert nem láthat engem ember, élvén.” Nem eléggé világos, hogy az utolsó szó tényleg azt jelenti-e: élő ember nem láthatja őt? De vajon miért? Pár sorral később az Úr tesz némi engedményt, de csak egyedül Mózesnek: „Hátulról megláthatsz engemet, de orcámat nem láthatod.”

Aztán azon is érdemes elgondolkozni, hogy ahányszor Mózes lejött a hegyről egy-egy hosszú beszélgetés után, a bőre sugárzott, fényt bocsátott ki magából, ami eléggé meglepte társait.

Mellesleg aki végigolvassa nem csak ezt, hanem a megelőző és az utána következő eseményeket, abban – hacsak nem elvakult hívő – az a benyomás alakul ki, hogy ez a valaki lehetett akárki és akármi, de hogy nem Isten volt, az bizonyos. Hiszen megtudjuk a „szent könyv” lapjairól, hogy ez a valaki különféle bűnök elkövetésére kényszerítette híveit, majd egymás könyörtelen leölésére buzdított, és hidegvérrel nézte, ahogyan ölik egymást. Tolvajjá, hazuggá nevelte az általa úgymond „kiválasztottakat”, tehát a kedvenceit. Vajon mit tett volna az ellenségeivel..?

Nyugodtan merem állítani, hogy akivel a zsidók a Sínai hegyen „találkoztak” – már ha igaz az egész történet, mert hatalmas logikai lyukak tátonganak benne – az csak egy Idegen lehetett. Talán egyike azoknak, akik már régóta jártak ide a Földre, sőt, talán itt éltek is sok száz vagy ezer éve, voltak itt támaszpontjaik, birtokaik, érdekeltségeik. Azt sem zárom ki, hogy amit Mózes könyveiben olvashatunk, az voltaképpen egy nagyarányú lélektani-szociológiai kísérlet volt, amit az Idegenek egy kis csoportja megrendelésre vagy a saját feje szerint kitalálva vitt véghez. Annyi bizonyos, hogy sokat tanulhattak belőle az emberekről, nem vitás.

De most hagyjuk a Bibliát, és induljunk el más művek felé. Indiában már több ezer éve keletkeztek olyan szent iratok, „könyvek”, amelyekben régi történeteket mesélnek el. Akit érdekelnek, megtalálja őket, nagyobbrészt most már magyarul is. Ha valakinek még kétsége támadt az imént, hogy lehet-e az idézett bibliai történetet (és több másikat) űrhajózási alapból nézni és magyarázni – az indiai époszokat átolvasva efféle kétségei már nem lehetnek.

Hiszen ezekben expressis verbis, vagyis kereken kimondva arról van szó, hogy éltek itt Idegenek sok ezer évvel ezelőtt, és azok hogyan röpködtek különféle szerkezetekkel, miféle „levegőben úszó” városokat birtokoltak – és sajnos arról is, hogy ezek az Idegenek többfélék voltak, és háborúkat indítottak egymás ellen. Ha végignézzük a védákat, és más iratokat, az époszokat is, bizony néha lelkesedünk, máskor meg elborzadunk. És mielőtt valakik – mondjuk az akadémiák felkent papjai – ismét előállnának a szokásos szöveggel, miszerint „ezek a nép fantáziájának termékei”, meg hogy „nem szabad ezeket szó szerint értelmezni, ezek allegóriák csupán” – jó, ha tudjuk: akadnak ott nagyon, de nagyon részletes és mindenképpen műszaki jellegű leírások is! Vagyis vannak korabeli „műszaki rajzok”, keresztmetszetek a „vimanákról”, azaz repülő szerkezetekről, amelyeket kezdetben csak az istenek használtak, de idővel (több ezer évet felölelő időszakról van szó) átengedtek az embereknek is. Megtudjuk ezekből, hogy az „istenek” ittléte kisugárzott a velük együtt élő emberek tudására is. Megdöbbentő, de ezen beszámolók alapján ötezer évvel ezelőtt Indiában számos nagy város létezett, amelyekben sokemeletes házak álltak. Az emberek tehát egymás feje fölött és alatt laktak, ahogyan ez ma már megszokott mindenfelé. Akkoriban azonban, amikor a legtöbb ember éppen a kőkorszakból kezdett kijönni (állítólag még el sem kezdték építeni az egyiptomi piramisokat, ha tényleg úgy és akkor történt, amikor és ahogyan a mai tudomány tanítja…) – Indiában már portásfülkék és közösségi helyiségek is voltak ezekben a házakban. Valóságos lakóparkok lehettek.

Megtudjuk ezen iratokból azt is, hogy az Idegenek gépeikkel pár óra alatt elrepülhettek egész India fölött. Mi több, tulajdonképpen „menetrend szerinti repülőjáratokat” üzemeltettek, de mint említettem, nem csak ők vettek részt ezeken az utakon, hanem földi barátaik közül kiválasztott személyek is megismerhették az élményt.

Mielőtt valaki azt mondja, hogy a közismerten nagy fantáziával rendelkező indiaiak találták ki az egészet, és ezek a történetek nem egyebek, mint afféle mondák füzére – hadd szúrjam közbe: nem csak ott éltek és mozogtak az Idegenek.

A Ramayána ó-indiai époszban részletesen leírnak egy „égi hintót”, amelynek két emelete, sok szobája és ablaka volt. Amikor elindult, vagyis a levegőbe emelkedett, „úgy üvöltött, akár egy oroszlán”, viszont amikor már odafent repült, akkor egyenletes zajt hallatott, és vörös fényt árasztott. Ha magasan repült, a földről az emberek „üstököshöz hasonlatosnak” látták. A szanszkrit nyelvű Samarangna Sudrathara könyvben 230 oldalt szenteltek egy „vimana” nevű repülő szerkezet leírásának. Ebben többek között leírják, milyen könnyű, mégis erős anyagból kell készíteni, hogy higannyal hajtják meg (vagy olyan anyaggal, amit a korabeli indiaiak annak hittek), kell benne lenni egy „meleget előállító résznek” is. Egy ilyen szerkezet – a szövegből kiderül, hogy sok ilyen volt – hatalmas távolságokat tudott átrepülni.

Egy harmadik szent könyv, a Satapadha Brahmana az ilyen járművet „magától felemelkedő hajónak” nevezi, egy másik iratban pedig világosan közlik, hogy a szerkezetek repülhetnek a levegőben, valamint a „csillagok között”. Talán nem kell bizonygatnom itt és most, hogy ezalatt nyilván űrbéli utazást értettek. No és nem csak indiai, hanem kínai, asszír és más írásokban is találunk leírásokat olyan emberekről, akiket az Idegenek felvittek magukkal egy-egy „körre”, és azok elmondják, hogy odafent az égbolt egészen fekete volt, odalent a föld pedig „kicsiny lepénynek látszott”.
Asszurbanipal asszír királyt egyenesen űrhajósnak is nevezhetnénk, mert az i. e. 7. században élt uralkodót szintén elvitték az űrhajójukba, és az erről fennmaradt királyi beszámoló ékesen írja le, miket érzett a király repülés közben. Halkan jegyzem meg: az efféle írásokban olyan adatokat is közölnek, amelyeket soha senki a huszadik századi űrhajózás megkezdése előtt nem ismerhetett ezen a bolygón.
Például vajon honnan tudhatták volna az indiaiak, asszírok, stb., hogy amikor a hajó emelkedni kezd, „nagy súlyt éreznek a lábukban”, vagy, hogy „olyan, mintha a lábuk ólommá változott volna”? Ezek a gyorsulás tünetei…

Ezek az ókori „űrhajósok” a Földet hegynek látták, az óceán pedig kicsiny tócsa lett a szemükben, ami ismét csak bizonyítja, hogy nagyon-nagyon távolról nézhettek vissza Földünkre.

Ami viszont rosszkedvet ébreszthet bennünk, az a háborúk leírása. Kiderül ezekből a leírásokból, hogy egyidejűleg több – legalább két – „faj” látogatott el ide, és ezek egyszer-kétszer háborúztak is egymással. A másik, hatalmas terjedelmű szent könyv, a Mahabharáta lapjain műszaki jellegű leírásokat találunk ezekről a fegyverekről, vagy inkább hatásaikról – ahogyan azokat a földi emberek látták. Akik gyanúm szerint maguk is nemegyszer áldozatul eshettek ezeknek a könyörtelen harcoknak. Tény, hogy emlegetnek itt egy olyan fegyvert, amit, ha bevetettek, akkor annak fénye „ezer napnál fényesebb”, vakítóbb volt, ezért sokan atomfegyverekre gyanakodnak. A harcoló felek olykor a maguk oldalára állították az emberek egy-egy csoportját is, főleg az uralkodókat. Az éposz egyik hősét az egyik „isten” egy „szép égi hintóban” felvitte a „harmadik égbe” (a Kozmoszba?), ahol az öt évet töltött, és megtanult bánni az istenek fegyvereivel.

Ezeket a fegyvereket mellesleg több tíz oldalon írják le, bár a szövegek meglehetősen homályosak, így aztán nem derül ki belőlük, milyen elven működtek a fegyverek. Voltak olyanok, amelyekkel az ellenség területén viharokat, sőt, árvizeket okozhattak a támadók. Voltak olyan tűzfegyverek, amelyek pokoli erővel hatottak: használatuk alatt tüzet lövelltek, a közelükben rengett a föld, sőt, még a tenger is hullámzásnak indult. Volt valami olyan is, amit a mai napalmhoz hasonlíthatunk, és olyan is, amit, ha bevetettek, akkor azon a tájon a következő 12 évben nem esett egy csepp eső sem.
Szó esik arról, hogy a repülő szerkezetek pilótái a „távolból is beszélhettek egymással” (rádió?), és volt olyan fegyver is, amivel a nők méhében lévő magzatokat lehetett legyilkolni, az asszonyokat meddővé tenni.

Az Idegenek javára szolgál, hogy bár a főhősnek megtanították e fegyverek használatát, a végén figyelmeztették, hogy ne használja őket, mert „elpusztíthatja ezt az egész világot”, ami jelen tudásunk szerint ismét csak nukleáris eszközökre utalhat. Ugyancsak az Idegenek mellett szóljon, hogy az egymás közti háborúzást – ha jól értelmezzük a szöveget – béketárgyalások révén befejezték.

Nem zárható ki tehát, hogy bizonyos tárgyak átkerültek annak idején Indiába, és nem csak oda, ezek pedig jelentős befolyást gyakoroltak a korabeli – igen szerény – tudományos fejlődésre.

Körülbelül ugyanabban a korszakban, vagyis 5-7 ezer évvel ezelőtt, Mezopotámiában, azaz a Folyamközben is efféle dolgokat jegyeztek fel. A Tigris és az Eufrátesz folyók vidékén is leszálltak, és ott éltek az Idegenek. Agyagtáblákba vésett, majd kiégetett, és így megörökített irodalmi szövegek és konkrét beszámolók egyaránt azt a képet festik elénk, hogy ott is éltek Idegenek. Az ottani teremtés-époszok, genezisek „természetesen” égi eredetet sugallnak az első embereknek, ahogyan azt a keresztény kultúrkör is teszi.

Akadnak olyanok is, akik határozottan állítják, hogy az Enúma elis című sumér éposz tartalmazta először mindazt, amit a Biblia ószövetségi részében olvashatunk – sőt, többet is. Hiszen köztudott, hogy háromszáz évvel Jézus után már egy zsinaton döntötték el az egyházatyák, mi maradjon benne a Bibliában, és mi maradjon ki – nos, bőven ki is maradtak olyan részek, amelyek az Idegenek egykori látogatásaira, beavatkozásaira utaltak.

Így hát merészen állíthatjuk, hogy Mezopotámiában – amit sokan az „emberiség bölcsőjének” is neveznek – történt meg először az Idegenek látogatása, és ez aztán több földrészen is lezajlott, hol kevésbé látványos módon, hol meg igen nagyszabásúan. Bizony
a Bibliából kimaradt, de más ősi írásokban több helyen nyomát leljük annak, hogy a bibliai idők előtt nagyon furcsa lények is éltek a Földön – sokfelé együtt az emberekkel. Akik hisznek abban, hogy az első ember Ádám volt, az nyugodtan nevezze ezeket a régi embereket „pre-adamitáknak” („Ádámelőttieknek”). Nem kell nagyon merésznek lennünk, hogy feltételezzük: a földiektől a külsejükben is annyira eltérő lények nem ezen a bolygón születtek, hanem valahonnan idejöttek. Értelemszerűen csak űrhajózás révén kerülhettek ide (bár nem merném azt állítani, hogy valahol az Univerzumban nem fedezték már fel a térbeli áthelyezés olyan módjait, amelyek nem igényelnek űrhajókat, energiát, és időút – lásd például: teleportálás!), és itt éltek egy ideig.

Még azt is elképzelhetem, hogy az otthonukban valami baj történt, és egy időre el kellett hagyni a bolygójukat (bolygóikat, naprendszerüket, galaxisukat?), majd miután a baj elmúlott, a környezet megtisztult, és ismét lakható, biztonságos lett, akkor visszamentek. Ez esetben a földi életük csak afféle „ideiglenes elköltözés” volt, nem több. De mert huzamosabb ideig éltek itt, nyilván igyekeztek a maguk számára komfortossá tenni a dolgot.

A sumérek ránk maradt írásos emlékei gyakorta emlegetik az „annunakikat”. Ezek az idegen lények a rejtélyes Nibiru bolygóról érkeztek volna, közel félmillió évvel ezelőtt. Arról is szól a fáma, hogy a primitív előemberekből génkeveredéssel (keveréssel, szelekcióval) ők adták meg a földi emberiségnek azt a szükséges „lökést”, amely aztán a folyamat vége felé minket eredményezett.
Vagyis megszületett a modern homo sapiens. Persze nehéz ezt tudományosan bizonyítani, mert a tudomány emberei még abban sem hisznek, hogy az „annunakik” valaha tényleg léteztek, itt jártak – nem hogy a beavatkozásukat elfogadnák!

A paleoasztronautika, vagyis az ókori, a nagyon régi idők űrhajózását tanulmányozó kutatók véleményei is megoszlanak az annunaki-kérdésben, ahogyan számos más téren is.

Persze nem zárhatjuk ki, hogy voltak ilyen próbálkozások, akár a Nibiru bolygóról érkezett lények kezdeményezésére, akár máskor, máshonnan jöttek is tehettek ilyen kísérleteket. Ám jelen tudásunk szerint ezek a dolgok – a génkeveredésre gondolok – csak akkor működhettek, ha az annunakik és az emberek genetikai értelemben viszonylag közel álltak egymáséhoz. Ha nagyon nagy volt az eltérés az ő életkörülményeik, biológiai jellemzőik, stb. és az embereké között, akkor nehezen képzelhető el, hogy keveredhettek egymással a génjeik.

Mellesleg az „ókori atomháború” más régi könyv alapján is felmerült, ez pedig ismét csak a Biblia. Természetesen Szodoma és Gomorra történetét vették célba az ősi űrhajózással (szaknyelven: paleoasztronautikával) foglalkozó kutatók. Nem nehéz oda kilyukadni, hogy az Ókor világa nagyon másmilyen volt, amint azt mostanság a tudomány avatott (?) képviselői igyekeznek beállítani. Jó, ha tudják az olvasók: kigyomláltak belőle mindent, ami szokatlan volt, ami kilógott a Szent Időrend sorrendjéből. Mindent, ami a valaha itt élt, de a darwini magyarázatokba bele nem férő emberekről, állatokról, viszonyokról és történésekről szólt, azt szépen elhagyták, és ma már ritkán találjuk nyomaikat.

Az egyik ilyen történet, hogy régen a Földön éltek óriások, méghozzá a közel-keleten, a mai Izrael és Palesztina területén. Nem voltak túl nagyok (3,2-4,3 m), de ami számít: ezek is Idegenek lehettek, mert – mint azt egy ó-héber történetben olvashatjuk – egy bizonyos Og nevű egyén egy repülő széken közlekedett. Volt közük a Noé-féle negyvennapos esőhöz, és az állatokat mentő bárkához.

Az amerikai hopi indiánok is tudnak az óriásokról, azok is háborúztak egymással, de nagyvárosokat építettek, és repülő szerkezetekkel közlekedtek. Ők csak egy nagy, globális katasztrófa nyomán tűntek el, amikor több földrész süllyedt le az óceánok mélyére. (Megjegyzés: lehet, hogy ezek egyszerűen csak magas termetű, egészséges atlantisziak voltak? Akiket a kis növésű, rosszul táplálkozó helyi nomádok néztek „óriásoknak”?)

A „gigászokat” említi a Biblia is („Nefilim”) és aki figyelmesen elolvassa a két említett város pusztulásának történetét, sok szálról szerezhet tudomást. Nemcsak arról van szó, hogy az Úrnak (az Idegenek vezetőjének?) nem tetszett, hogy egy egész város férfiúi kergették a homoszexuális gyönyöröket, sok egyéb is lehetett az ottaniak rovásán. Mindenesetre ezzel a történettel magyarázzák az ókori szerzők azt, hogy az Idegenek valamilyen rettenetes fegyverrel – nukleáris bombával és sugárzással? – tették semmivé Szodomát és Gomorrát. Az égből kén és tűz hullott. Lót megmenekült, mert hagyta magát rábeszélni, hogy hagyja el a várost, és mert az „angyalok” – így nevezik őket, de a leírásban furcsa, egybeszabott, fémesen csillanó ruhát viselnek, amit arrafelé soha senki nem viselt – addig nem adtak tűzparancsot, míg Lót szerencsésen el nem menekült a közelből. Mellesleg másnap a szemtanúk a két város helyén pusztaságot láttak, még füstölgött a föld, és „olyan volt minden, mint a fémolvasztó kemencében”.

Vannak kutatók, akik szépen összekapcsolják az indiai szent könyvekben leírt rettenetes háborúkat, és a bibliai történetet, azt sugallják, hogy talán egyazon időben történtek ezek az események (amit nem lehet kizárni), és hogy talán ugyanazok az Idegenek tomboltak ott is, itt is. Úgy vélik, minderre kb. 4 ezer évvel ezelőtt került sor.

Evezzünk békésebb vizekre. Az eddigiekből is észrevehették az olvasók, hogy gyakorlatilag két verziót sugalltam eddig, mindegyiket kizárólag a tények alapján. Az egyik szerint – nevezzük „A”-verziónak – Idegenek jártak a Földön a réges-régi időkben, sőt jóval később is, és azok műveltek itt csuda dolgokat.

A „B”-verzió meg mintha arra utalna, hogy a Földön már legalább egyszer lezajlott egy civilizációs folyamat, és mindaz, amit a mi őseink láttak 5 ezer, 4 ezer vagy kevesebb évvel ezelőtt ezen a bolygón számos helyen, azt ezek az „első emberek” („rejtélyes elődeink”) okozták. Ők voltak a nagytudásúak, akiket nevezhetünk akár atlantisziaknak is, akár bárhogyan másképpen. Nem tudjuk még, melyik változat igaz, de annyi bizonyos, sőt tények halmaza utal rá, hogy valakik voltak itt, tették a dolgukat. Hogy sokkal többet tudtak a világról, és többre voltak képesek, mint primitív őseink.