Paál Vince

A politika

és a publicisztika

vonzásában

Gratz Gusztáv pályafutása

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2018

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2018

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

E-mail: info-hu@wolterskluwer.com

Internet: www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: Varga Katalin

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Rajházi Mónika

Felelős szerkesztő: Horváth Krisztina

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978 963 295 749 4

Termékkód: YEB1777

Szakmai partner:

Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmi féle formában (fotokópia,

mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerző:

Paál Vince

Sorozatszerkesztők:

Koltay András

Nyakas Levente

A borítón és a kötetben szereplő képeket a Magyar Nemzeti Múzeum engedélyével közöljük.

© Paál Vince, Budapest, 2018

© Pritz Pál (előszó), Budapest, 2018

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2018

Előszó

Paál Vince munkája – amint mondani szokták – hézagpótló alkotás. Hiszen mind a mai napig nem rendelkezünk olyan biográfiával, amely Gratz Gusztávnak, ennek a jeles férfiúnak az életét azzal az alapossággal mutatná be, amint azt e könyv szerzője megteszi.

Sok szempontból lehet/ne és kell/ene méltatni jelen munka jelentőségét. E rövid előszón belül számomra az tűnik a leglényegesebbnek, hogy Gratz munkásságából a magyarországi németségért, a harmonikus magyar–német együttélésért tett, messze nem kellően méltányolt tevékenységére, annak súlyos meghatározottságaira hívjuk fel a figyelmet.

Erre a feladatra származása is alkalmassá tette. Protestáns felmenői a XVIII. században a vallási türelmetlenség elől menekülve kerültek Pozsonyba. Az 1875-ben részben bevándorolt németek, részben helyben született szlovákok által lakott szepességi Gölnicbányán napvilágot látott Gratz Gusztáv nagyapja a magyar haza iránti szeretetét versekbe faragta. Természetesen németül, mert nem tudott rendesen magyarul. Még édesapja sem bírta tökéletesen nyelvünket. E szívfájdalmuk orvoslására generációkon át a szülők arra törekedtek, hogy ha ők nem is, legalább már gyermekeik beszéljenek mind jobban magyarul. Ennek érdekében – a kor szokása szerint – utódaikat cseregyereknek adták. Gusztáv édesapja kilencévesen a Győr melletti Rétire, az ő Gusztávja pedig Miskolcra került, az elemi egyik osztályát is ott végezte el. Otthon ellenben továbbra is a német nyelv járta.

Gratz Gusztáv a szó legjobb értelmében vett liberalizmus szellemét a szülői házban szívta magába, evangélikus lelkész édesapja vallásos meggyőződésében nyoma sem volt a más világnézetűekkel szembeni türelmetlenségnek. Bár Gratz Mór Károly egyházának hű fia volt, a vallásalapító Luther Mártonnak a reformáció más irányzataival szembeni elfogultsága számára csöppet sem volt rokonszenves. És ugyanez a békülékenység hatotta át Gratz Gusztávot a nemzeti/nemzetiségi kérdésben is. Szintén e szabad szellem jellemzi majd a közéleti tevékenységét is. Így lesz alapító tagja az 1900-ben alakult Társadalomtudományi Társaságnak, s szerkeszti majd a Huszadik Század című folyóiratot is. Paál Vince munkájának egyik jeles eredménye a Társaságot 1906-ban szétfeszítő ellentéteknek, s benne Gratz Gusztáv szerepének a szokásos elbeszéléseknél jóval összetettebb, higgadtan körültekintő ábrázolása.

Az iglói evangélikus gimnáziumban Gratz Gusztáv – mivel édesapja Gölnicbánya után Kolozsvárott vállalt lelkészi állást – ugyan csak az első másfél esztendőt töltötte el, mégis ki kell emelnünk ezt a rövid időszakot. Mert bár Iglón az első két évben az oktatás nagyrészt németül folyt, az iskolát rendkívül hazafias szellem jellemezte. Ez a cipszer szellemiségből következett, amely képes volt a német kultúra és a német nyelv szeretetét az államhű és rendkívül hazafias érzülettel harmóniában tartani. És ez jellemzi majd Gratz Gusztáv egész közéleti pályafutását is. Ezt a szellemiséget a hungarus tudat táplálta. Ez a tudat hatotta át hosszú-hosszú évtizedeken keresztül a magyarországi németeket is. És ez a tudat válik a XX. század első felében mind anakronisztikusabbá.[1]

Azért, mert a nacionalizmus korában az egymással még szövetségesként is elkerülhetetlenül gyakran súrlódó, ütköző nemzetek világában az iglói harmónia nemzeti szinten tarthatatlan lett. Azért, mert a sokszor indokoltan, sokszor indokolatlanul türelmetlennek kikiáltott magyar nacionalizmus valójában védekező nacionalizmus volt. Mert terjeszkedés helyett „csupán” azt a Szent István-i Magyarországot védelmezte, amely bizony már 1848–1849-ben túléltté vált. A józanul mérlegelő történész tudja, tudnia kell, hogy ez a nagy állami egység 1848–1849-től valóban ilyen képződmény volt. Ám aki e honban közvetlenül a trianoni temetés után élt, az erről mit sem tudott. Annak fejében sokkal inkább gyakran az a kérdés motoszkált: miként történhetett meg mindez az ezeresztendős országgal, miként történhetett meg mindez velük, ha úgy tetszik: velünk? Hiszen egy-két esztendeje még minden egyben volt. És nem értette, miért is értette volna, hiszen urai, sőt sokszor nagyurai sem értették. Erre itt témánkban vágóan csupán egyetlen példát említünk. Gróf Mikes János szombathelyi püspök írja egy helyütt elképesztő külpolitikai tájékozatlanságát elárulva: „Nekem csak alapos kifogásaim vannak az egymást felváltó kormányaink nemzetiségi politikája ellen és nem óhajtom egyházi téren kormányaink külpolitikai defetizmusát meghonosítani.”[2] Tehát azt gondolta a püspök úr, e kormányok külpolitikáját nem az új európai rendbe az országot szolgáló beilleszkedés, hanem a defetizmus jellemezte.

Azt minden különösebb képzettség nélkül is tudták a kortársak, hogy a magyar szupremácia ellen a nagy haza sok idegen ajkú polgára régóta lázadt. És íme, szétesett a birodalom. És most azt tapasztalták, hogy a csonka ország kormánya az itt maradt nemzetiségeknek, gyakorlatilag a németeknek (a vélelmük szerint szükséges szigorúbb magatartás helyett) több jogot akar adni. Közben azt is látták, hogy ezeknek a németeknek bizony ugyancsak megnőtt a hangjuk. Ráadásul Németország fiataljai számos esetben csapatostul jöttek, hogy az itthoniak elégedetlenségét szítsák. Sőt, Uram bocsá’, istentelenségre neveljék őket. Ebben a helyzetben – vélték a közvélemény hangadói – minden jogkiterjesztés veszélyes.

*

Ezen ellentmondás bizony feloldhatatlan volt. Ha úgy tetszik, ördögi kör volt. Amiből nem lehetett kitörni. Sem Gratz Gusztávnak, sem Bleyer Jakabnak. Ők a magyarországi németség vezetői a trianoni Magyarországon. Más-más karakter, más-más stratégia. Mely mindkettő kudarcba torkollott.

Bleyer Jakab nagyon sokáig – egészen pontosan nemzetiségi miniszteri működésének kudarcáig – igazi ‘németmagyar’ volt. Ám már 1917-ben sokak szemében gyanússá vált a Budapesti Szemlében közölt programszerű tanulmánya miatt. Mert államhűségüknek a cikkíró abban a világban szabott kemény feltételt, amelyben a dualista Monarchia mind nyilvánvalóbban függő viszonyba került a jóval erősebb Németországgal szemben. Bleyer kettős kötődésének megvallása egyszerre volt szép és őszinte, ám közben már bizony láthatóvá válik a később elharapódzó konfliktus csírája. „De amikor így nyíltan, amint mindig tettem, az én »sváb« népem mellé állok – olvashatjuk –, egyúttal fönntartás nélkül vallomást teszek az én magyar nemzetemről is. Ahhoz a vér köteléke fűz, ehhez a kultúráé, melynek levegőjében élek és dolgozom.” (Kiemelés tőlem – P. P.) Mert ez a nép bizony nem az a nép, amelyet fel lehet, fel kell emelni a nemzetbe. Szóval a sváb nép már benne van a magyar nemzetben. Az államnemzetben.

Ám német oldalról már jó ideje az volt az igény, hogy a birodalom határain túl élő több milliós németség tudatosan a német kultúrnemzetbe (deutsche Kulturnation) tartozónak érezze magát. Ezzel szemben a magyar nemzet illetékesei azt akarták, hogy a hazai németség továbbra is a magyar államnemzetben lássa a helyét. Az előbbi igény a völkisch-gondolathoz való igazodás igényét jelentette. És ezt az akkor még meg nem sebzett, ám már akkor is védekező magyar nemzettudat hivatott képviselői nem tudták elfogadni.

Másként szólva a német-magyar tudat a modern nemzet világában már csak – ismételjük nyomatékkal – anakronizmus volt. Mert a deutschungar-tudat a hungarus-tudat német ága. A hungarus-tudat pedig a kapitalizmus előtti idők terméke, abban virágzott. Ennek egyik példáját láttuk az imént a magyar hazafiságot németül zengő Gratz nagypapa költészetében. Ám a későbbi modern világnak az államnemzet, az államnemzettudat a megfelelője. E felfogás szerint a Szent István-i birodalomban – nyelvétől, származásától függetlenül – mindenki a magyar nemzet tagja. Elvileg bárki megőrizhette nyelvét, népi kultúráját. Ám az elvi lehetőség gyakorlati megvalósulása elé a birodalom egységét veszélyeztető nacionalizmusok izmosodása falat épített. És ez a fal annak arányában emelkedett, ahogy a nem magyar nacionalizmusok centrifugális ereje gyarapodott.

A neves neveléstudományi szakember, Imre Sándor (messze nem mellesleg 1919 nyarán, második felében a Friedrich-kormányok kultuszminisztere) 1925 januárjában a magyar nacionalizmus álláspontját szögezi le: a német öntudat ne a magyarsággal szemben és ne ellenére alakuljon, hanem „ennek az öntudatra ébredésnek következményeit okosan méltányolva, fejlődésében segítséget nyújtva arra kell törekednünk, hogy a magyar nemzet óhajtott lelki egységében a németség a maga faji értékeivel tudatosan és szívesen vegyen részt”. Vagyis a németség a maga faji értékeivel tudatosan és szívesen a magyar nemzet óhajtott lelki egységében vegyen részt. Nagyon sokáig Bleyer Jakab is ezt akarta. Aztán amikor belátta, hogy homokra építkezik, akkor azokhoz fordult a Német Birodalomban, akik messze nem azért akarták élesztgetni a német faji értékeket, hogy annak révén a magyar nemzet óhajtott egységében vegyenek részt.

Mindebből következően a Bleyer iránti minden rokonszenvünkhöz hozzá kell tennünk azt a felismerést, hogy az ő hungarus tudata már 1917-es fellépése idején sem korszerű. Az ő tragédiáját csak akkor érthetjük meg igazán, ha tisztán látjuk ezt.

Mert törekvése már akkor onnan kevés, innen pedig sok volt.

*

Ezért amikor a bukott miniszter 1923-ban hozzáfog a Magyarországi Németek Népművelődési Egyesülete, az MNNE megszervezéséhez, akkor már rajta van a gyanú árnyéka. És ezt az árnyékot tovább vastagította Burgenlandnak, akkori kifejezéssel élve Nyugat-Magyarországnak az országtól történt elkerülése. Bleyer szervezi meg a kormányzat által is támogatott egyesületet, ám nem engedi meg, hogy annak élére ő kerüljön. Az elnök Gratz Gusztáv lesz. Aki nemrég még legitimizmusa miatt börtönben volt. Bethlen István miniszterelnök számára mégis Bleyernél sokkal megbízhatóbb. Mert az ő – természetesen szintén anakronisztikus – deutschungar tudata a magyar nacionalizmus számára elfogadható.

A magyar kormány támogatja az MNNE megalakulását, megizmosodását, a magyar társadalom ellenben gyanúsnak tartja. E társadalom nem az MNNE-t, hanem az 1907-ben létrejött, 1916-ban már mintegy 310 ezer taggal rendelkező Katolikus Népszövetséget tudta a hazai németség számára elfogadni. A tagságnak mintegy negyede német ajkú volt, s az egyesületen belül német szekció is működött.

Ebben a helyzetben a Katolikus Népszövetség és az MNNE szabályos párharcot vívott, amelyből egyik szervezet sem kerülhetett ki győztesen. Mert a hazai németségnek a Katolikus Népszövetség messze kevés volt, míg a magyar társadalom mértékadó részének az MNNE volt elfogadhatatlanul sok. Jól mutatják ezt az új egyesület szervezésének szerény számai. Míg a német ajkúak száma a trianoni országban bőven félmillió felett volt, addig az MNNE még 1926-ban is alig 13 ezer fős tagsággal rendelkezett. Pedig a magyar kormány a szervezetet oly erősen támogatja, hogy az éppen 1926-ban megrendezett képviselőházi választásokon az egyesületnek mind a tíz képviselőjelöltje mandátumhoz jutott. A korabeli hazai politikai viszonyok közepette ilyen elsöprő siker – jól tudjuk – teljes kormányzati támogatás nélkül elképzelhetetlen volt. A kormánynak ellenben csupán arra volt ereje, hogy minden MNNE-jelölt mandátumhoz jusson, ám arra, hogy a társadalomnak a magyar nemzeti érdekekre igazából ártatlan MNNE-vel szembeni ellenállását megtörje, arra már nem.

A trianoni országban a legtöbb hívet maga mögött tudó katolikus egyház nem engedhette meg magának, hogy ebben a küzdelemben az MNNE pártjára álljon. Több egyházmegyében a Katolikus Népszövetséget kezdték újjászervezni, s a húszas évek derekán nyíltan az MNNE lehetséges egyházi alternatívájaként emlegették. Az olaszi plébános a pécsi püspöki helynöknek 1926 márciusában írt levelében a szervezkedések céljára így utalt: „[K]érem tisztelettel kegyeskedjék odahatni hogy a Katholikus Népszövetség lépjen ki a passzivitásból, […] legyen ismét népünk iskolája és összefogó ereje, amely a katholikus öntudat mellett hazafias érzésben is megtartja híveinket [...]. Híveinkért való felszólalásom illetőleg tiszteletteljes kérésem nem az én plébániám híveit illetőleg van csak, hanem az egész egyházmegye, különösen német, sőt sokác ajkú híveiért, kiket nekünk katholicitásukban megerősítenünk, hazaszeretetben megtartanunk kell” – mutatott rá. Hasonló sürgetések érkeztek a székesfehérvári egyházmegyéből, ahol az alsópapság arra panaszkodott, hogy az MNNE „áttereli a kath. kérdést a nemzetiségi izgatás vágányára”.

Míg a magyar középosztály a Katolikus Népszövetséggel akarta a hazai németséget kielégíteni, addig a mind nagyobb súlyt mutató öntudatos németeknek nemhogy ez, hanem a nála jóval radikálisabb MNNE sem volt megfelelő. Tehát azok a folyamatok, amelyek már a háború előtt elindultak, majd utána ugyancsak felerősödtek, azt jelentették, hogy a németségnek már nem volt elégséges az anyanyelven történő olvasgatás. Nekik nemzeti öntudat kellett, amit ellenben a sértett, sebzett, gyanakvó magyar nemzeti-nacionalista érzület elviselhetetlenül soknak tartott. Következőleg a mindkét irányban valójában védekező jellegű MNNE sem tudott gyökeret verni.

*

Komócsy István pécsi egyházmegyei tanfelügyelő 1925 kora nyarán a plébánosok részére az MNNE-vel szemben követendő magatartás érdekében kiadott, „szigorúan bizalmas” levele oda kulminált, hogy „ahol a helyi viszonyok lehetővé teszik, hogy az egyesület meg sem alakuljon, annál jobb”. Ne gondoljuk, hogy ő volt a szélsőséges. A papság nagy része nála messze keményebb magatartást tanúsított. A máriakéméndi esperesi kör 1925. januári nyilatkozatában például az MNNE tevékenységét vérmérgezőnek nevezte. Ebben az elvadult világban 1933-ban Komócsy István kimondottan az MNNE pártjára helyezkedik: „a fekedi Volksbildungsverein tagjai szintén római katolikus vallású, jó magyar polgárok, mindaddig, amíg komoly gyanú okok nem merülnek fel az iránt, hogy a Volksbildungsverein akár a római katolikus világfelfogással, akár a magyar nemzeti állam eszméjével ellenkező elveket hirdet, terjeszt az általa beszerzett könyvekkel, vagy az általa rendezett előadásokon messzemenő udvariasságot ajánlok Főtisztelendő Úrnak, mert a magyar nemzet, amint a maga kisebbségei részére a megszállt területeken megértést kíván, úgy velünk együtt érző német kisebbségünknek is szívesen megadja kulturális törekvéseikre a támogatást.”

A katolikus egyház élén sem volt más a szellem. Serédi Jusztinián hercegprímás Klebelsberg Kunó kultuszminiszterhez 1930 szeptemberében írott levelében egyenesen megmondja, hogy az iskolakérdésben a kormány és az MNNE közötti vitában mindaddig nincs megoldás, „míg a m. kir. kormány […] nem teremt teljes harmóniát a saját álláspontja és Bleyerék túlzó, a bölcs tapintatot nem tekintő fellépése és az alsóbb állami fórumok eljárása között”.

A helyzettel minden bizonnyal régóta mélyen tisztában lévő főpap idézett szavaival teljesen mentesíteni akarja egyházát (a közoktatásban elfoglalt kulcspozíciója miatt egyébként igencsak nagy) felelőssége alól. A korabeli katolikus egyház e téren is meglévő erős pozíciója ugyanis ismeretesen kényszerhelyzettel párosult. Hiszen Trianon árnyékában az egyházak nem csekély energiával (és az egymás közötti rivalizálás nem kimondottan jámbor cselekedeteivel) védték magukat a hazaárulás messze nem ártatlan bélyegétől. Márpedig a zömében katolikus hazai németség anyanyelven történő iskolázásáért még szót emelni sem volt kockázatmentes, nemhogy azért érdemben küzdeni.

Serédi tehát politikai húzást hajt végre. Az pedig oly mértékben felbőszíti a kormányfőt, hogy azután az egyházi autonómia törvényi korlátozásának rémét hozza Esztergomra.

*

A Bleyer Jakab és Gratz Gusztáv álláspontja közötti különbség lényegét pontosan fogalmazza meg Grósz András a Bleyer Jakabról szóló, egyelőre még kéziratban lévő, de szintén nagyon könyvbe kívánkozó munkájában: „kettejük ellentéte, amely az 1920-as években folyamatosan éleződött ki, koncepcióbeli eltérést takart. Míg Bleyernél már az 1920-as évek első felétől lényegesen nagyobb szerepet kapott a népközösség (Volksgemeinschaft) elvének képviselete, amely a német néphez való tartozás tudatát emelte ki, egyenrangúnak tekintve azt az államközösséghez (Staatsgemeinschaft) való kötődéssel, addig Gratz a népközösség elvéből következő bármiféle külső beavatkozást elítélt és elsődlegesen a magyar állammal való kompromisszumokban látta a kisebbségpolitika alakításának eszközét.”

Bleyer Jakab Gratz Gusztávhoz 1932 augusztusában írott levelében így fogalmazza meg felfogását: „Szerintem a magyarországi németségnek csak két útja van: vagy aláveti magát a magyar asszimilációs törekvéseknek, vagy pedig a nagy németséghez apellál. Hogy az utóbbi út bizonytalan és mindkét félnek kárt fog okozni, az nem kétséges. Ami engem illet, én hajlandó vagyok a jogért és igazságosságért harcolni és szenvedni. (Jog és igazságosság a magyarországi németség oldalán van, magyar részen a hatalom és fölényes, gátlástalan taktika.) De nem tudom, bírom-e majd testileg-lelkileg ezt a harcot.”

Az idézett levélrészlet pontos interpretálásához tudni kell, hogy Bleyer már a húszas évek derekától nem csupán a németországi „német népiségpolitikai”, hanem birodalmi hivatalokkal is titkos kapcsolatokat ápolt. Mindez ugyancsak súrolta a német-magyar tudat határait. Ám amikor 1928. január 2-án az MNNE Gratz Gusztáv és Bleyer Jakab által együttesen aláírt, Bethlen István miniszterelnökhöz intézett, a hazai német iskolaügy stagnálását – természetesen joggal – kritizáló memorandumát még ugyanazon a napon Bleyer – németül, Gratz háta mögött – a német külügyminisztériumba eljuttatja, akkor elhagyja a német-magyar tudat világát. Nem csupán lépésével, hanem a magyar kormányfő igaztalan megvádolásával is. Azt állította, hogy Bethlen „aktívan vesz részt a magyarországi német mozgalom felbomlasztásának meg-megújuló kísérleteiben”.

Amikor Grósz András így fogalmaz: „Bleyer a Németországgal való tárgyalást látta a magyarországi németség esélyének. Ezzel a magyar államon kívül helyezte a kisebbség megoldásának kulcsát, sőt minden eddiginél keményebben fogalmazott a magyar kisebbségpolitikával kapcsolatban” – akkor saját maga is azt mondja, hogy főhőse túllépett a német-magyar tudat világán.

A történész nem csupán a főszereplők, hanem legalább annyira annak a rengeteg embernek a tragédiájába is belegondol, akik ezeknek a társadalmi folyamatoknak voltak hordozói és elszenvedői. Témánk keretében jelentős mértékben természetesen a hazai és a határokon túli németségre is célzok. Hiszen a második világháborúban, majd utána esetenként még inkább közismerten tömegével szenvedtek német származásúak is.

Láthatjuk, hogy Bleyer teljes mértékben tisztában volt – „nem kétséges”, írja – „a nagy németséghez” történő apellálás „mindkét félnek” kárt okozó természetével. Ám mégis ezen az úton járt. És erre az útra messze nem a harmincas évek elején lépett, hanem már a húszas évek derekán is az ahhoz vezető ösvényeket próbálgatta.

Ezen a ponton kell szemünket ismét Gratz Gusztávra függesztenünk.

*

Gratz 1929 júniusában éles elméjűen reagált Bleyer Jakabnak a Magyar Szemle című nevezetes orgánum az esztendei februári számában publikált, a magyar–német viszonyt taglaló dolgozatára. Írásában a volt nemzetiségügyi miniszter – aligha kétséges, hogy tudatosan provokatív éllel – kijelentette: a német kisebbségek ügye „az állami szuverenitás keretei fölé emeltetett”. Ebben – delejezte olvasóit – nincs veszély, hiszen Németországnak már nincsenek imperialista céljai. A német irredentától – zsongított tovább – Nyugat-Dunántúl vonatkozásában mutatkozó félelem is alaptalan. A problémát az okozza – vágta honfitársai szemébe –, hogy a magyar közvélemény megrekedt a régi asszimilációs ideológiában.

Nos, Gratz Gusztáv – részben igazat adva a Bleyerre indulatosan reflektáló Bajcsy-Zsilinszky Endrének – azt írja, hogy a 70 milliós németség minket is érintő kelet felé gravitálása „tényleg létező valami, és a németségnek ez a gravitációs ereje fokozódhatik, ha netán a jövőben Ausztriának Németországba való beolvasztása sikerrel járna, és Németország közvetlen szomszédunkká válnék”. Éppen ezért – tette ismét világossá, hogy e forró témában álláspontja messze nem azonos Bleyerével – nem tartaná helyesnek, „ha abban a hitben ringatnók magunkat, hogy a németség soha, semmi körülmények között veszedelmessé nem válhatik”. A francia orientációt sürgető Bajcsy-Zsilinszkyvel szemben ellenben azt (a kisantant–francia szövetségre tekintettel) irreálisnak mondotta. A korabeli magyar közvélemény homlokterében álló Burgenland jövőjét – ugyancsak bölcsen – elméletileg az ottani lakosság kezébe adta; azt sem Magyarország, sem Németország nem írhatja felül. Mindenesetre – figyelmeztetett – az ottaniak állásfoglalását erősen befolyásolja a hazai németség kulturális és nyelvi helyzete. A hazai németség asszimilálása pedig nem lehet magyar érdek. Ugyan ezzel nyerhetnénk félmillió magyarosított németet, ám az elszakított területeken hárommilliónál is több magyart veszítenénk. Az asszimiláció pedig – mondotta tudományos higgadtsággal – döntően városi jelenség.

Csupán a fentiek fényében is kétségtelen, hogy Bleyerrel összevetve Gratz álláspontja az – úgymond – mérsékeltnél messze több. Sokkal inkább egyszerűen mélyebb, s kifogástalanul a deutschungar tudaton belül maradó. Ám – mint korábban fejtegettük – ez a tudat nem lehetett reális, a rá épülő politika nem lehetett sikeres. Az egymásnak feszülő magyar és német nacionalizmus világában szükségszerűen maradt alul. A magyar nacionalizmus pedig döntően szükségszerűen rendelődik majd a német alá, hiszen az 1938–1941 közötti, Adolf Hitler Németországa erejéből megvalósuló területi változásoknak nem lehetett nem megfizetni az árát.

Súlya okán megismétlem: Gratz Gusztávot kifejezetten felszínes csupán mérsékeltebbnek mondani. Ha az ő politikai vonala győz – nem győzhetett, elmondtuk –, akkor az magyarnak és német-magyarnak egyként a javára válhatott volna. Az, hogy nem győzhetett, nem torlaszolja el előttünk annak meglátását, hogy az ő politikája nem szította, hanem enyhítette a magyar és német nacionalizmus egymásnak feszülését.

Bleyer Jakab ellenben (akarva-akaratlan) szította. És ezért bizony nagyon szakszerűtlen konokul kitartani azon nézet mellett, hogy ő élete végéig megmaradt volna deutschungarnak.

Természetesen megengedem: Bleyer Jakab élete végéig annak érezhette magát. Ám, ha oly sok naivitással volt a Német Birodalom gravitációs erejével szemben (s most éppen nem a náci Németországot említem), akkor egyszerűen azt kell mondanunk, hogy tompán látó volt ezen határ átlépését illetően.

Főleg ha újból és újból hangsúlyozzuk: akkoron (bármily sajnálatos) már jó ideje korszerűtlen a német-magyar tudat, mert az egymással viaskodó nacionalizmusok nem ismertek kíméletet.

Gratz Gusztáv természetesen nemhogy nem fogadta el a magyarországi németek asszimilálását, hanem annak esztelenségétől óvta a hazai nacionalistákat. Hiszen – ismételjük – egy ilyen politika itthon eredményezhet ugyan (ad abszurdum) félmilliós nyereséget, ám a határon túl elveszítünk hárommillió magyart.

Ő egyszerűen a történelem szavával beszélt: az asszimiláció döntően városi jelenség, a gazdasági-társadalmi adottságokból következően a dolgok természetes rendje. Ez sorvasztja – mondjuk – ma a határon túli magyarságot (is).

*

Politikájának kudarcába Bleyer Jakab már 1933 végén belehal. „Számára a politika nem holmi pingpongjáték volt, ahol a labda ide-oda repül, és ahol az ember nem különösebben boldog, ha nyer, és nem szenved túlzottan, ha veszít. A labda saját maga volt, őt magát érte minden ütés” – írta róla halála után nemes gesztussal Gratz Gusztáv. A szép szavak a halál utáni megrendültséget fejezték ki, ám a történészi mérlegelést aligha lehet e szép szavak mentén megtenni. Hiszen Bleyer nem labda, hanem a labdát kezelő játékos volt. Igaz, a labdát abban az ördögi körben kezelte, amelyből nem lehetett kitörni. Amiből ellenben messze nem következett elkerülhetetlenül, hogy idővel, s bizony már a húszas évek végén a magyar hazára árulkodva végezze munkáját.

Gratz Gusztáv – amint arról Paál Vince sok új mozzanatot feltáró munkája részletesen beszámol – még a Horthy-Magyarország szakadékba hullását is túléli, ám már régen bukott politikusként száll a sírba. Bár mindkettejük bukása szükségszerű, a különbségek felett a historikus nem siklik el. Következőleg míg Gratz Gusztáv örökségének ápolása mind a magyar, mind a német nemzet számára gyümölcsöző lehet, addig Bleyer Jakab örökségének kritikátlan élesztgetése könnyen a múlt valóságának elferdítéséhez vezet, a magyar nemzettudatot pedig bizonyosan károsítja.

*

Megvan az indokoltsága annak, hogy a Budaörsön található Heimatmuseum Bleyer Jakab nevét viseli. Legalább ennyire, ha nem jobban indokolt lenne, hogy a magyar haza Gratz Gusztávnak, hűséges, kiemelkedő fiának emlékét is hasonló módon ápolja. Paál Vince gazdagon dokumentált, igényesen megírt, terjedelmes könyve erre ösztönző. És tegyük hozzá: az ilyen arányosság révén az olyannyira fontos, történetileg megalapozott magyar–német kapcsolatok is tovább erősödnének.

Pritz Pál

Apám és nagyszüleim emlékének

Bevezetés

Gratz Gusztáv a XX. század első fele magyar történelmének jelentős személyisége volt, aki a politikában és a gazdasági életben egyaránt fontos szerepet játszott, s mint publicista és történetíró is maradandót hagyott hátra. A különböző történeti feldolgozásokban számos esemény szereplőjeként találkozunk a nevével. A Huszadik Század című folyóirat és a Társadalomtudományi Társaság egyik alapítójaként és az 1905–1906. évi kormányzati válság idején az általános választójog melletti kiállásával került a történetírás látókörébe, hogy aztán háttérben vagy előtérben élete végéig ott maradjon. Összesen mintegy harmadszázadon át, 1906-tól 1917-ig, majd 1926-tól 1944-ig volt országgyűlési képviselő. Kétszer – igaz mindkét alkalommal csak néhány hónapig – viselt miniszteri felelősséget: 1917-ben a pénzügyeket, 1921-ben pedig a külügyeket irányította. A gazdasági életben elfoglalt pozícióját szemlélteti, hogy 1912-től 1917-ig a Gyáriparosok Országos Szövetségének volt az ügyvezető igazgatója, 1917–1918-ban a közös külügyminisztérium kereskedelempolitikai osztályfőnöke, a két világháború között pedig több tucat vállalat igazgatótanácsában töltött be tisztséget. A breszt-litovszki és a bukaresti béketárgyalásokon a közös külügyminisztérium osztályfőnökeként osztrák–magyar részről a gazdasági tárgyalásokat vezette. 1919-ben részt vett a bécsi magyar ellenforradalmi szervezkedésben. Az ellenforradalmi rendszer első bécsi követeként a nyugat-magyarországi kérdés képezte működésének legfontosabb területét. 1921-ben IV. Károly bizalmasaként a restaurációs kísérletek egyik kulcsszereplője volt. Ezen okból történt letartóztatása politikai pályájában is törést okozott. 1926-tól azonban újra országgyűlési képviselő, és elvállalta a Magyarországi Németek Népművelődési Egyesülete (MNNE) elnöki posztját. Ezen utóbbi minőségében 1938-ig a hazai németség történetében – jól dokumentálhatóan – jelentős tevékenységet fejtett ki.

A Pester Lloyd parlamenti tudósítójaként került kapcsolatba a századforduló magyarországi elitjével, ami hamarosan képviselőházi mandátumot eredményezett számára. Politikusi és diplomata minőségében is meglehetősen gyakran fogalmazta meg nézeteit a sajtóban. Voltak olyan időszakok, amikor hetente több alkalommal is jelentkezett nagy terjedelmű újságcikkel. Számos magyar és idegen nyelvű folyóiratban is publikált politikai és gazdaságpolitikai témákban. Élete vége felé, amikor a politikában ismételten a partvonalra szorult, a Pesti Napló publicistájaként, majd főszerkesztőjeként újra a sajtó lett közéleti tevékenységének fő színtere.

A történeti szakirodalomban neve a forrásmunkákra való hivatkozásokban is sokszor említésre kerül. Gratz ugyanis négy kötetben feldolgozta saját kora Magyarországának történetét. A negyedik kötet csak 2001-ben jelent meg.[3] Politikai és gazdasági tárgyú írásainak száma több százra rúg. Két kötetben – Richard Schüllerrel társszerzőségben – megírta a Monarchia külgazdaság-politikai történetét és a gazdasági összeomlás körülményeit is.[4] Gratz ugyan a Monarchia összeomlása körüli időszakot leszámítva inkább csak „másodvonalbeli” politikus volt, de fennmaradt emlékiratai és imponáló mennyiségű publicisztikai tevékenysége lehetővé teszik pályaképének megrajzolását.

Gratz Gusztáv életéről, illetve pályájának egyes korszakairól számos publikáció jelent meg. Gratz nemzetiségi politikusi működését értékelte Johann Weidlein életrajzi összefoglalójában.[5] Születésének centenáriumáról emlékezett meg Anton Tafferner.[6] Gratznak a második világháború utáni béketárgyalásra való előkészületek keretében készült egyik tanulmányának megjelentetéséhez Gyarmati György írt részletes életrajzi összefoglalót.[7] Gratz életpályáját elsősorban emlékiratai alapján vázoltam fel a 2001-ben Magyarország a két háború között címmel megjelent történeti művéhez írt Utószóban.[8] Itt mutattam be röviden történetírói munkásságát is.[9] Nemzetiségpolitikusi működését külön publikációban foglaltam össze.[10] A Gratz Gusztáv német nyelvű emlékiratainak kiadásához írt Bevezetésben (Einleitung) is felvázoltam életútját. Seres Attila Gratz Gusztávnak a magyar–szovjet diplomáciai kapcsolatok felvételére tett erőfeszítéseit mutatta be szovjet dokumentumok alapján.[11] Kozáry Andrea Gratz utolsó éveinek egyik epizódjáról jelentetett meg publikációt.[12]

Gratz Gusztáv nemcsak tekintélyes mennyiségű publikációt hagyott maga után, hanem irathagyatéka is számottevő. A Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltárában a Gratz család iratai 1917–1997 című gyűjtemény Gratz Gusztávtól és számos családtagtól tartalmaz levelezést, visszaemlékezéseket, publikációkat, családi fotókat stb. A Magyar Tudományos Akadémia Levéltárában is van jelentős „Gratz Gusztáv hagyaték”. Ebben Gratz Gusztáv levelezésének értékes részei (különösen a Magyarországi Német Népművelődési Egyesület elnökeként kifejtett tevékenységével kapcsolatban), előadások szövegei, kiadott és töredékben maradt tanulmányok lelhetők fel. Gratz Gusztáv német nyelven megírta családja (Familie) és a maga élettörténetét (Erinnerungen) is. Ezek másolata megtalálható a bécsi Osztrák Állami Levéltár Hagyaték-gyűjteményében és a budapesti Hadtörténelmi Intézet Levéltárában is. A hagyatéknak részét képezik Gratz 1917–1921-ben lejegyzett ugyancsak német nyelvű naplótöredékei (Tagebücher), amelyek néhány pontban kiegészítik gépírásos emlékiratait. A családtörténet kivonatosan, Gratz Gusztáv emlékiratai teljes terjedelmükben német nyelven nyomtatásban is napvilágot láttak.[13]

Az emlékiratokra először Günter Schödl hívta fel a történészszakma figyelmét.[14] Az emlékiratok egy része magyar nyelven is kiadásra került. Gratz 1918-ig terjedő, magyar nyelven is létező önéletírását Szekrényessy Attila rendezte sajtó alá.[15] A forradalmakra, Gratz követi és külügyminiszteri tevékenységére, valamint a Károly király visszatérési kísérleteire vonatkozó fejezeteket Gecsényi Lajos és Sipos Péter tették közzé magyar fordításban.[16] A német egyesület élén játszott szerepéről és a Mauthausenbe történő deportálásáról szóló fejezeteket Tilkovszky Loránt adta ki magyarul.[17] A breszt-litovszki béketárgyalásokat ismertető fejezet egy részét magam fordítottam magyar nyelvre és rendeztem sajtó alá.[18] Gratz Magyarország a két háború között[19] című munkájának IV. Károly visszatérési kísérleteivel foglalkozó fejezetei – maga a szerző is így látta – az emlékiratok kategóriájába sorolhatók.

Gratz Gusztáv sokoldalú életpályájának monografikus megrajzolása, amely a XX. század elejével indult és a második világháború végével zárult, a kötet szerzőjének reményei szerint hozzájárul a dualizmuskori Magyarország utolsó évtizedeinek és a két világháború közötti Magyarország történetének árnyaltabb megismeréséhez.

A monográfia felépítése a IV. Károly második restaurációs kísérletében részt vevő politikusok elleni per lezárásáig a kronológiát követi, hiszen ezen időszak során Gratz politikai tevékenységének jelentős szakaszai is időben egymás után következtek. Más a helyzet a húszas évek közepétől, amikor Gratz újra bejut a képviselőházba, és ezzel nagyjából egy időben elvállalja a kormány megbízásából az MNNE – egyértelműen politikai tartalmú – elnöki tisztségét. Ettől kezdve – a kronológiát megszakítva – felváltva tárgyalom a magyarországi németség történetében játszott szerepét és egyéb politikai, közéleti, illetve publicisztikai tevékenységét. Az MNNE elnökeként játszott funkció ugyanis egységként kezelhető, tartalmában elvált az azzal párhuzamosan kifejtett egyéb politikai és publicisztikai működésétől. Az a furcsa helyzet állt elő, hogy a kormány bizalmából akkor is Gratz állt a német egyesület élén, amikor nem tartozott a kormánypárthoz (sőt 1936-tól az ellenzéki Polgári Liberális Párt parlamenti csoportjában foglalt helyet), és a Gömbös-, majd a Darányi-kormány politikáját mind a képviselőházban, mind pedig a sajtóban élesen bírálta.

A korabeli napilapokból és folyóiratokból felhasznált cikkek pontos adatait a lábjegyzetekben adom meg, az irodalomjegyzékben csak ezen sajtótermékek címeit sorolom fel.

Jelen kötet az Eötvös Loránd Tudományegyetem Történeti Doktori Iskoláján 2004-ben Gratz Gusztáv politikai pályája az Osztrák–Magyar Monarchia összeomlása után címmel megvédett PhD-disszertációm és a Habsburg Történeti Intézet ösztöndíjasaként Gratz Gusztáv politikai pályája a dualizmus korában címmel 2007-ben elkészített dolgozatom egyesítéséből és átdolgozásából született.

*

Köszönetet mondok Romsics Ignácnak, doktori disszertációm témavezetőjének és opponenseinek, Pritz Pálnak és Tilkovszky Lorántnak, valamint Martin Hubnernek, Gratz Gusztáv Bécsben élő unokájának, a Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Médiatudományi Intézetének és a Habsburg Történeti Intézetnek.

A szerző

Gratz Gusztáv 1920 körül (Magyar Nemzeti Múzeum, Történeti Fényképtár)

I. Gyökerek és indulás

(1875–1895)

1. A család

Gratz Gusztáv ősei több nemzedéken át Északnyugat-Magyarországon, Pozsonyban és a város környékén éltek. A Gratz név egy 1434-es pozsonyi adóösszeírásban már előfordul. Gratz Stephan és Gratz wl. [weiland – hajdani] 10, illetve 76 akó bor után fizetett adót.[20] A család Kelet-Tirolból, a Grossglockner déli lábánál fekvő Kals községből származik. Innen vándoroltak Salzburgba. A pozsonyi egyházi anyakönyvek 1758-ban említik Lorenz Gratzot (Kratz) és fiát, Matthiast, aki ebben az évben kötött házasságot Maria Susanna Weinmann-nal. A Gratz név 1758 előtt nem szerepel a pozsonyi anyakönyvekben, vagyis Matthias még minden bizonnyal Salzburg tartományban született, és egészen kicsi gyermek lehetett, amikor apja, Lorenz családostul Pozsonyba költözött. A családi hagyomány szerint Lorenz Gratzék 1731-ben vagy 1732-ben menekültként érkeztek Pozsonyba Salzburgból, ahol akkoriban üldözték a protestánsokat.[21] Salzburg tartományban a XVIII. század első évtizedeiben az összlakosság mintegy 20%-a volt protestáns. Az 1730-as évek elejétől Leopold Firmain salzburgi érsek (1727–1744) erőszakos eszközöktől sem visszariadva megkísérelte a protestánsok rekatolizálását. A vallásuk szabad gyakorlásában akadályozott, az erőszakos térítéstől elkeseredett protestánsok 1731-ben Schwarzachban megkötötték a „Salz-szövetséget”, amelyben összefogásra és protestáns hitük megtartására kötelezték magukat. Az érsek császári csapatokat hívott be a lázongó parasztok ellen, akik végül kivándorlásra kényszerültek. 1732 folyamán több mint 20 ezer salzburgi protestáns hagyta el szülőföldjét, többségük Kelet-Poroszországban talált új hazára.[22]

Az adóösszeírásban szereplő évszám és a családi hagyomány közötti ellentét aligha tisztázható, mindenesetre a XVIII. században Pozsonyba betelepülő ősről a családi emlékezet olyan sok részletet megőrzött, hogy annak valódisága nehezen cáfolható.[23]

E szerint Lorenz Gratz (Kratz) fia, Matthias (Gartz Gusztáv ükapja) cselédként dolgozott egy Scherz nevű gazdag fűszerkereskedőnél. Egy alkalommal Scherz felesége hívta fel a figyelmét arra, hogy olcsón eladó egy kedvező fekvésű szőlőskert. Matthias részletfizetésre meg is vette 400 Ft-ért a kertet, és már ez első év terméséből vissza tudta fizetni az adósságát.[24] 1763-ban született fia, Johann Matthias Gratz (Gratz Gusztáv dédapja), aki 83 évet élt. A családi hagyomány azt tudja róla, hogy rendkívül takarékos volt, s egyik szőlőskertet vette a másik után, úgyhogy végül hét volt a birtokában. Takarékosságára jellemző volt, hogy még idős korában is lehajolt az udvaron minden elhullajtott szalmaszálért, és gondosan behordta őket a pajtába, nehogy kárba vesszenek. Polgártársai között nagy tekintélyt élvezett, és Viertelmeisternek[25] is megválasztották. Felesége Therese Weinzettel volt, akitől három fia született: David, Matthias és Samuel.

A legidősebb fiú, David örökölte a szőlőskertek egy részét. 1852-ben halt meg. Utódairól nem állnak rendelkezésre biztos adatok. Egy Gratz nevű pozsonyi kávéház-tulajdonos, aki 1920 körül hunyt el, és fia Vilmos, aki banktisztviselő volt Pozsonyban, valószínűleg tőle származnak.[26]

Johann Matthias Gratz legfiatalabb fia, Samuel örökölte a szőlőskertek másik részét. Állítólag nagyon zavaros életmódot folytatott, hírhedt ateista volt, és anyagilag csődbe ment. Két fia (Lajos és Sándor) és egy lánya (Berta) született.[27] A középső fiú, Matthias (1801–1867, Gratz Gusztáv nagyapja) értelmiségi pályára lépett, őt pénzzel fizették ki az örökségből. Fiatal korától kedvet érzett a tanuláshoz, ezért apja beleegyezett, hogy teológiát tanuljon. Nagyon szerette volna tudását Németországban tökéletesíteni, amire azonban nem volt lehetősége, mert az August von Kotzebue elleni merénylet következtében akkoriban a német iskolák be voltak tiltva a Monarchia lakói számára. 1826-ban elfoglalta a miklóshalmi (korábban Miklósfalu, németül: Nickelsdorf – ma Burgenlandban található) népiskola tanítói állását, amelyet élete végéig betöltött. A szegényes tanítói lakás arról volt híres, hogy állítólag 1809-ben Napóleon egy éjszakát abban töltött.[28] Matthias 1828-ban feleségül vette a félárva Susanne Günthert[29] (Gratz Gusztáv apai nagyanyja), aki eredetileg jómódú családból származott, az árvaház által kezelt vagyona a nagy államcsőd idején azonban részben elveszett.[30]

Matthias Gratz alapos klasszikus műveltséggel bírt. Folyékonyan beszélt latinul, és verseket is írt. A tanítás mellett – mint tanult teológusnak – az istentisztelet megtartása is feladatai közé tartozott. A miklóshalmi evangélikus gyülekezet a németjárfalui (németül Deutsch Jahrndorf – ma Burgenlandban található) filiáléja volt.[31] Fia, Móric Károly nagy gonddal őrizte élete végéig azokat a papírlapokat, amelyekre apja hazafias tartalmú verseit írta, természetesen németül, hiszen a magyar nyelvet nem bírta tökéletesen.[32] Matthias Gratz és Susanne Günther gyermekbőséggel megáldott házasságából tíz utód született. Wilhelm (szül. 1830-ban) 22 éves korában, tüdővészben halt meg. Hermine, Susanne és Rudolf (első) még gyermekkorukban hunytak el. Theodor (szül. 1832-ben) egy pozsonyi, majd egy gráci posztókereskedésben dolgozott, legutoljára mint könyvelő. Az 1880-as években visszatért Magyarországra, és egy vasúti igazgatóságon volt alkalmazásban. Később elmezavar lépett fel nála, és utolsó éveit bolondokházában töltötte, 1898-ban halt meg. Az 1834-ben született Rudolf 1848-ban vaskereskedőnek állt, 25 évesen ugyancsak tüdővészben hunyt el. Az 1838-ban született Hermann a kádármesterséget tanulta ki, 1859-ben katona lett, apja 1867-ben váltotta meg 1200 Ft ellenében a katonai szolgálattól. Michael Unger zsellér lányát, Máriát vezette oltárhoz. Hermann 1892-ben halt meg. Ludwig 11 évet élt. Az 1840-ben született Emilt szemelte ki apja az utódjául, és ennek megfelelően iskoláztatta. 1861-ben a község kívánságára maga mellé vette segéderőnek. Később azonban kifogásolható életmódja és különböző nőügyei miatt a miklóshalmi állásról le kellett mondania. Azután Maldurban (Szepes vármegye) vállalt tanítói állást.[33]

A tizedik gyermek, Moritz (Móric Károly, Gratz édesapja) 1844-ben született. Mivel az apának az volt a legnagyobb szívfájdalma, hogy nem tudott tökéletesen magyarul, nagy gondot fordított arra, hogy gyermekeinél ez a hiányosság már ne álljon fenn. Így került Móric kilencévesen cseregyerekként a Győr melletti Rétire,[34] hogy az ottani református lelkész, Kiss János családjának körében magyarul tanuljon, míg ő a fiát cserébe Miklóshalmára küldte német szót tanulni. Később Móric Győrbe került magyartudását tökéletesíteni. Gimnáziumi tanulmányait – két év kivételével, amelyeket Selmecbányán, illetve Kecskeméten töltött –, valamint a teológiát Pozsonyban abszolválta. A gimnáziumban a matematika nehézséget okozott neki, ezért ment Kecskemétre, majd Selmecbányára tanulni, ott ugyanis kisebbek voltak a követelmények ebből a tárgyból. Selmecbányán megismerkedett a néhány évvel fiatalabb Mikszáth Kálmánnal, aki szintén a selmecbányai gimnázium diákja volt.[35] Nem teljesülhetett az a kívánsága, hogy Németországban tanulhasson legalább egy évet azokon a helyeken, ahol Luther Márton tevékenykedett, mert az édesapja által erre a célra félretett összeg kellett a hadseregbe 12 évre besorozott bátyjának a megváltására. Móric kénytelen volt néhány hónapos bécsi tartózkodással megelégedni. Pesten 1868. március 15-én avatta őt evangélikus lelkésszé Szakács József, Elefánt Mihály és Lang Heinrich, és azt követően hamarosan átvette a betegeskedő budai lelkész, Sztehlo András oldalán a segédlelkészi állást. Ezen állását 1871. év végéig látta el, amikor a 250 lelket számláló verseci evangélikus gyülekezet lelkészének választotta a 25 éves fiatalembert. Éppen csak elfoglalta új állomáshelyét, amikor feleségül vette Johann Dax budai polgár 18 éves lányát, Emmát, aki Budán az istentiszteletek egyik legigyekvőbb látogatója volt. A fiatalok közötti mély szerelem bizonyítéka a Magyar Országos Levéltárban őrzött egymáshoz írt leveleik gyűjteménye.[36]

Gratz Móric felesége (Gratz Gusztáv édesanyja), Emma Dax Johann Dax budai polgár és vendéglőtulajdonos, valamint Susanna Fanzler lánya volt. Mind a Dax, mind pedig a Fanzler család a Moson megyei Németjárfaluból került a fővárosba. Mindkét családban úgy élt az emlékezet, hogy őseik salzburgi protestáns menekültek voltak. A Dax és a Fanzler családot a XVII. századtól többszörösen sógorság kötötte össze. Georg Dax 1760-ban született Németjárfaluban, s harmincévesen feleségül vette az 1771-ben született Elisabeth Zimmermannt. Az ő fiuk volt Matthias Dax, a későbbi budai vendéglőtulajdonos. Matthias 1792-ben született, 1810-ben mint katonaszökevény menekült Budára, ahol már nem kellett attól tartania, hogy a hatóság keresi. Először háziszolgaként, majd pincérként, végül vendéglősként kereste meg a kenyerét. A budai várban a Dísz tér és a Balta köz sarkán nyitott zum Dachs [a Borzhoz] néven vendéglőt, amely később zum Hackel néven üzemelt. Ezt 1862-ben eladták, s helyette Matthias fiával, Johann-nal a Vízivárosban nyitott Zur Arche Noah [Noé bárkájához] néven egy nagyobb vendéglőt. Matthias Dax nagyon gazdag embernek számított, tíz szőlőskertje volt a budai hegyekben, nagy borospincéje Diósdon. Matthias Dax háromszor nősült, de csak második feleségétől, a győri származású Eva Müllerrel kötött házasságában született egy fia. Utolsó éveit, 1872-ben bekövetkezett haláláig, megkeserítette, hogy a szívós munkával megszerzett vagyona elúszott.[37] Az 1825-ben született fiú, Johann kereskedelmi iskolába járt, és csak felnőtt korában kezdett el apja mellett dolgozni. 1845-ben vette el unokatestvérét, Susanna Fanzlert, akit Matthias Dax Németjárfaluból vett maga mellé, hogy segítsen a vendéglőben. Johann Dax azonban pazarló életet élt, s az üzlet hanyatlani kezdett, a kiadások hamarosan meghaladták a bevételeket. Végül mindent el kellett adni, csak az „Arche Noah” maradt a család tulajdonában. Matthias Dax a vendéglőt unokáira hagyta, akik azonban lemondtak arról anyjuk javára. Susanna Fanzler élete végéig ezen vendéglő bevételeiből élt.[38] Johann Dax és Susanna Fanzler házasságából egy fiú, Albert, és két lány, Josephine és Emma született.[39]

Gratz Móric 1872–73-ban mint lelkipásztor és mint tanító a dél-bánsági Versecen tevékenykedett. A tanítást is szívesen vállalta, mert a gyerekeket élete végéig végtelenül szerette. Szerény lelkész-tanítói fizetéséből – néhány jómódú gyülekezeti tag adományával kiegészítve – vállalta az iskolás gyermekek karácsonyi megajándékozásának költségeit is, karácsonyfát állított fel, és a szegényebbek mindenféle hasznos apróságot kaptak tőle.[40] 1873 júliusában lépett először újabb állomáshelye, a gölnicbányai gyülekezet szószékére.[41] Ottani tevékenysége kezdetén sok problémával kellett megküzdenie. Az egyházi gyülekezet pártokra volt szakadva. Újra kellett szerveznie a gyülekezet egyházi életét: egyszerűsítette az istentiszteletet, megtisztította számos, a katolikusra emlékeztető külsőségtől. A konfirmációt a legszebb egyházi ünnepek sorába emelte, és bevezette a Gusztáv-Adolf-ünnepet. Jórészt bányászokból álló hívei számára 1879-től folyóiratot adott ki Nach der Schicht [Műszak után] címmel. Kettős célt kívánt ezzel elérni: egyrészt az egyszerű embereknek olvasmányt nyújtani, másrészt pedig a folyóirat bevételéből állandó forrást kívánt teremteni a szegény gyermekek téli ruházattal való ellátására.[42] A havi lap az első évben 125, később 235, végül pedig már 300 Ft-ot hozott. A tél kezdetén kisebb ünnepség keretében osztottak szét téli ruházatot, és ennek köszönhetően lényegesen csökkent az iskolából télen távolmaradó tanulók száma. Gratz Móric az egyházi irodalom terén ezen kívül is mozgalmas tevékenységet fejtett ki. Írásait a gyülekezete tagjainak igényéhez és gondolatvilágához igazította. Első írása Halte, was du hast [Őrizd meg, amid van] címmel 1875-ben jelent meg, a gyülekezetben katolikus oldalról kifejtett propaganda ellen irányult: az egyszerű nép szellemében a protestáns tanokat vette védelmébe, anélkül hogy a nem protestánsok vallási meggyőződését sértette volna. A hetvenes évek végén két kis hittankönyvet szerzett Lasset die Kindlein zu mir kommen [Engedjétek hozzám a gyermekeket], illetve Das Reich Gottes [Isten országa] címmel. Az első négy kiadást megért, magyarra is lefordították. Blätter aus dem Tagebuche eines alten Presbyters [Egy öreg presbiter naplójából] című írásában azt mutatta be, hogyan űzték el szűkkeblű, pártoskodó emberek egyik jelentős elődjét, Gustav Steinachert, korának egyik kiemelkedő egyházi férfiúját gölnici lelkészi állásából. A Luther-jubileum alkalmából pedig Lutherbilder [Lutherképek] címmel a tanulóifjúság számára mutatta be a nagy reformátor életét. 1885-ben a konfirmanduszok számára jelentetett meg katekizmust Pilgerstab [Vándorbot] címmel. Ezenkívül néhány prédikációja is megjelent nyomtatásban. 1876-tól Gölnicbányáról való távozásáig betöltötte a hét szepesi bányaváros szenior tisztségét is. A kolozsvári evangélikus gyülekezet kedvéért mondott búcsút a kis bányavárosnak. 1886. december 12-én tartotta Kolozsváron bemutatkozó prédikációját, és január 6-án már meg is választották városi prédikátornak.[43] Gratz Móric meglehetősen áldatlan állapotot talált új állomáshelyén, ahonnan elődjének fegyelmi okok (részegeskedés) miatt kellett távoznia. Minden erejével igyekezett a gyülekezeti tagok közötti meglazult kapcsolatokat megerősíteni. Növelte egyes egyházi ünnepek, különösen a konfirmáció „szívemelő” hatását, és újra rászoktatta híveit az istentiszteleten való részvételre. Nagy igyekezettel végezte a hittanoktatást, amellyel az evangélikus diákok részére Kolozsvár valamennyi középiskolájában ő volt megbízva. Tankönyveket is írt magyar nyelven (Légy hű, Bibliai kalauz stb.). Apostol címen hívei számára evangélikus lapot is kiadott, amely azonban félévi fennállás után általános érdektelenség miatt megszűnt. Kezdeményezésére, felesége vezetésével megalakult az evangélikus Nőegylet, amely jótékonysági területen fejtett ki áldásos tevékenységet. 1905-ben megalakította a Luther-egyletet azzal a feladattal, hogy az ifjúság széles körében ébren tartsa a vallásos érdeklődést.[44] Fia, Gusztáv, a következőképpen jellemezte édesapját: „Hivatása gyakorlásában odaadó, pontos, lelkiismeretes, fáradhatatlan volt. Senki sem fordult hozzá vigaszért és segítségért anélkül, hogy ő legjobb erejéből ne segített volna. Különösen a szegények és az elesettek érezték meg ezt ösztönszerűen. Lényében nagyon szerény volt, aminek az volt a következménye, hogy az előkelőkkel és a nagyokkal szemben kicsit mindig tartózkodó volt, szívének és lelkének teljes melege csak a szegények előtt tárult fel.”[45] Kolozsváron gyakran nyomasztotta az az érzés, hogy ő egy nagy műveltségű városi gyülekezet által támasztott igényeknek talán mégsem tud teljesen megfelelni. A Gölnicbányáról Kolozsvárra költözést az motiválta, hogy a gyermekek így a szülői ház elhagyása nélkül be tudják fejezni a tanulmányaikat. Később néha foglalkoztatta a gondolat, hogy ismét egy kisebb helység lelkészi teendőit vegye át, de erre nem került sor.[46] Diákjai egyszerűen csak „Gratz bácsinak” hívták, és nem voltak hajlandók, ahogy az iskola előírta, „Nagytiszteletű Úrnak” szólítani.[47] Gratz bácsiként ismerte az egész város. Vallásos meggyőződése mentes volt minden türelmetlenségtől, szűkkeblűségtől és fanatizmustól. Legnagyobb fájdalma az volt, hogy a protestánsok különböző irányzatokra hullottak szét. Az egyetlen, ami nagy ideáljában, Luther Mártonban nem tetszett neki, az a merev magatartás volt, amit a nagy reformátor a reformáció más irányzataival szemben tanúsított. Ugyanez a szeretet, az ellentétek kibékítésére való törekvés volt rá jellemző a nemzeti kérdésben is. A türelmetlenséget, a kölcsönös elzárkózást, a fanatizmust nemzeti téren sem tudta megérteni, bármelyik oldalról legyen is szó. Családi élete is példás volt. Halála után íróasztala fiókjából számos, a családi boldogságot és a feleségéhez és gyermekeihez fűződő szeretetet dicsőítő vers került elő. Gyermekeit szabad szellemben nevelte. A szabadszellemű protestantizmus nagy vonzóerővel hatott rá. Szívesen vette volna, ha valamelyik fia követi hivatásában, ez a kívánsága azonban nem teljesült. Gyermekeitől nem követelte meg, hogy rendszeresen látogassák az istentiszteleteket, habár jólesett neki, ha látta őket a templomban.[48]

Gratz Móric 1907. október végén hunyt el bélrákban.[49] Temetésén Kolozsvár minden harangja szólt, az apátplébános külön utasítására a katolikus nagytemplomé is. A temetési szertartást Weinrich Rudolf, nagyenyedi lelkész végezte. A sírnál beszédet mondott Mannsberg báró evangélikus kurátor mellett Kenessey Béla református püspök és Boros György teológiaprofesszor, a későbbi unitárius püspök is.[50]

Matthias Gratz tíz gyermeke közül csak háromnak lett utóda. Hermann-nak két lánya és egy fia született. Emilnek egyetlen fia volt, aki 29 éves korában, 1915-ben elesett az első világháborúban. Móricnak hét gyermeke látta meg a napvilágot. Emil (szül. 1873) még csecsemőkorban elhunyt. Gusztáv Adolf (1875–1946). Ottó Móric (1876–1878) diftériában halt meg. Ottó András (1879–1956) egyetemi docens, állatorvos, a magyaróvári, a keszthelyi, majd a debreceni gazdasági akadémia tanáraként, illetve 1910-től a Magyar Királyi Tejgazdasági Kísérleti Intézet vezetőjeként a tejgazdálkodás kérdéseiről írt szaktanulmányaival elismert mezőgazdasági szakember lett. Első feleségétől, Manninger Vilmától elvált, második felesége Zechmeister Hedwig (1904–1978) volt. Emma Kornélia (1882–1959) tanítói diplomát szerzett, férje Hajós László pénzügyminisztériumi miniszteri tanácsos volt. És ikergyermekei: Mária Anna (1887–1965) (férje Zsakó Andor törvényszéki tanácsos) és Márta Margit (1887–1977), a cinkotai általános tanítóképző, majd a szegedi egyetem oktatója, számos pedagógiai tárgyú szakcikk szerzője (férje Gyulai Zoltán [1887–1968] Kossuth-díjas fizikus, akadémikus, egyetemi tanár).[51]

Gratz Gusztáv 1905-ben nősült. Felesége, Nagy Ilonka Nyugat-Magyarországról Erdélybe került nemesi család sarja volt. Nagy Pál és György 1654-ben szereztek magyar nemességet, és a Benkepatony[52] előnevet viselték.[53] A XVII. és a XVIII. század fordulóján élt egy Nagy István, akinek Takács Zsuzsannával való házasságából 1707-ben született György nevű fia. György városi vagy megyei alorvosként működött, 1786-ban halt meg. Felesége valószínűleg Kubovics Márta volt, három fiuk született. A legidősebb, György táblabíróként működött, a középső fiúról, Mihályról nincs közelebbi adat, a legfiatalabb, István 1761-ben született Somorján (történelmi Pozsony vármegye, dunaszerdahelyi járás), és a kereskedői pályát választotta. Egy ideig Szegeden, majd Kolozsvárott élt, végül Marosvásárhelyen telepedett le, feltehetőleg 1790 körül, ahol feleségül vette az erdélyi nemesi származású (Csizmadia-) Lakatos Sárát. Nagy István tekintélyes vagyonnal rendelkezett. A marosvásárhelyi anyakönyvek szerint három fia és két lánya volt. Az 1794-ben született ifj. Nagy István vaskereskedőként működött Segesváron. Nyomtatott források bizonyítják, hogy Nagy István egy ideig levelezésben állt Bolyai János matematikussal.[54] A levelek a híres matematikus házasságon kívüli fiára vonatkoznak, akit apja a segesvári vaskereskedésbe küldött inasnak. A fiú azonban nem állta meg a helyét, mert ő meglepő módon éppen számolásból volt gyenge. Id. Nagy István nagyobbik lánya, Terézia 27 évesen, 1824-ben nőül ment Bolyai Farkashoz, aki akkor a marosvásárhelyi líceum tanára volt, s akinek első felesége 1821-ben halt meg. A kisebbik lány, Rózsa, egy királyi tisztviselőhöz ment férjhez Marosvásárhelyen. A második fiú Bukarestben telepedett le.[55] A legkisebb fiú, Ferdinánd Károly (Gratz feleségének apai nagyapja) 1816-ban született Marosvásárhelyen, és 1901-ben Kaposváron hunyt el. (A Ferdinánd keresztnévre utaló F. betűt fiai és unokái is viselték, akkor is, ha ők nem kapták meg a Ferdinánd keresztnevet.) Eredetileg a selmecbányai bányászati akadémiára készült, ezért matematikai és geometriai ismereteit különórákon, sógoránál, Bolyai Farkasnál egészítette ki. Közben azonban apja elhunyt, és hogy ne kelljen anyját egyedül hagynia, a jogi pálya mellett döntött. 1841-ben szerezte meg Marosvásárhelyen az ügyvédi diplomát. A szabadságharc alatt Dósa Elek kormánybiztos adlátusaként tevékenykedett Brassóban, majd nemzetőrként részt vett a marosvásárhelyi csatában. A szabadságharc leverése után bizonyos fokig sikerült magát tisztáznia, de további pályája törést szenvedett. 1856-ban egészségügyi okokra hivatkozva nyugdíjazását kérte, amit meg is kapott. Ez év szeptemberétől viszont új működési terület nyílt meg előtte, a nagyenyedi Bethlen Kollégium németnyelv-, majd a szépírás- és rajztanára lett, egészen 1894-ig, végleges nyugdíjba vonulásáig. A festészet és a zene terén is nagy tehetséggel bírt. Nagy Ferdinánd Károly első házasságából, amelyet Jekeli Karolinával, a szász származású erdőfelügyelő, Jekeli Károly vagy Sámuel lányával kötött, öt fiú és két lány született. A hét gyermekből hat még gyermekkorban vagy nagyon fiatalon meghalt, csak Nagy F. Károlynak (Gratz Gusztáv apósának) adatott meg a normális hosszúságú élet. Nagy F. Károly 1845-ben született Marosvásárhelyen, húszévesen kinevezték a sepsiszentgyörgyi gimnázium rajztanárává, majd 1872-ben a budapesti Tanítóképző rajztanára lett, és más fővárosi iskolákban is oktatott, 1905-ben bekövetkezett nyugdíjazásáig. Nagy F. Károly rendkívüli művészi tehetséggel volt megáldva, számos olajfestményt készített, zongorán és hegedűn egyaránt jól játszott. Solymosi Karolinát, az 1834 és 1864 között Bodokon működő Solymosi Lajos (1805–1865/66) református lelkipásztor lányát vette feleségül. A Solymosi család feltehetőleg ősi, nemesi család, amelynek szűkebb hazája Székelyudvarhely környéke volt. Solymosi Lajos felesége, az 1812-ben született Gyulai Anna valószínűleg jómódú szülőktől származott. Erre utalhat az is, hogy főzni csak asszonyként tanult meg, lánykorában nem volt arra ráutalva. Nagy műveltségű asszony hírében állt, aki mind szóban, mind írásban jól tudott latinul.[56] Nagy F. Károly és Solymosi Karolina házasságából kilenc gyermek született, de csak négy érte meg a felnőttkort. Károly a budapesti műszaki egyetem tanáraként tevékenykedett, Jolán tanítónő lett, Géza az Állami Zeneakadémia tanára, kitűnő zongoraművész volt, és az 1884-ben született Ilonka (meghalt Ausztráliában 1966-ban), aki Gratz Gusztávhoz ment feleségül.[57] Házasságukból három lány született, Magda (1906–1972), Alice (1908–1996) és Dóra (1913–1995).[58]

2. Gyermekkor és iskolák

Gratz Gusztáv Adolf 1875. március 30-án született a részben németek, részben szlovákok által lakott szepességi[59] bányavárosban, Gölnicbányán. Gratz gyermekkorában a város lakossága még nagyrészt a vas, réz és ezüst bányászatából élt, de a bányák már kimerülőben voltak, s a következő évek a bányászat visszaszorulását hozták. Ennek következményeként a városka egykori jóléte is mindinkább csak szép emlékké változott. A gazdagságukat a bányászatnak köszönő családok sarjai sorra hagyták el szűkebb hazájukat, hogy a fővárosban vagy más nagyobb vidéki városban keressenek egzisztenciát. A bányászok egy része a helyi vasiparban talált munkát, mások viszont elvándorlásra kényszerültek, sokan közülük Amerikában kötöttek ki. Gölnicbánya lakossága 1870 és 1890 között ötödével, a mintegy 5200 lélekről 3900-ra csökkent. A város szélén egy kis dombon állt a paplak, Gratz Gusztáv szülői háza, és a II. József türelmi rendeletére emlékeztető torony nélküli evangélikus templom. Az édesanya különös gyengédséggel nevelte a kis Gusztit. Ennek az is oka volt, hogy Gusztáv születése előtt és után is egy-egy fiúgyermeküket voltak kénytelenek gyászolni a szülők. A kis Gusztit ezért az édesanya megkülönböztetett szeretetben részesítette. Gratz visszatekintve úgy látta, hogy lelki és szellemi habitusát is anyjától örökölte, ami nagyon hasonló kézírásukban is visszatükröződött. Az összes gyermeke közül (két fiú és három lány) ő állt mindvégig legközelebb az anyjához. Később úgy emlékezett vissza, hogy édesanyja valósággal szenvedett és sírt, amikor Gusztiban rossz hajlamot vélt felfedezni. Egész becsvágya legidősebb fiára irányult. (Kettőjük különös kapcsolatát jellemzi, hogy amikor Gusztáv megnősült, anyja annyira bánkódott fia „elvesztése” miatt, hogy nem vett részt az esküvőn.)[60] A félénk és szerény kisfiú a legszívesebben elvonult egy sarokba, hogy olvasson. Egy betűjáték segítségével ugyanis már ötéves korában megtanult olvasni, és attól kezdve falta a könyveket. Különösen Franz Hoffman elbeszélései tetszettek neki, amelyek akkor a legnépszerűbb ifjúsági irodalmi alkotások voltak. A családban ekkor még kizárólag a német nyelvet használták. Magyarul először azoktól a gyerekektől tanult, akik azért jöttek Gölnicbányára, hogy németet tanuljanak. Gratz név szerint megemlíti Beöthy Zsigát, Beöthy Zsolt irodalomtörténész fiát.[61] Nagyapjának, aki a haza iránti szeretetből hazafias tartalmú költeményeket gyűjtött, még az volt a legnagyobb szívfájdalma, hogy a magyar nyelvet nem bírta tökéletesen. Ezért – mint láttuk – nagy gondot fordított fiai magyarra tanítására.[62] Gratz szülei is fontosnak tartották, hogy fiuk a magyar nyelvet idejekorán tökéletesen elsajátítsa, ezért kilencéves korában „cseregyermekként” Miskolcra küldték, ahogy ez akkoriban Magyarországon a különböző nyelvű családok között szokásban volt. Adolf Kühne háztulajdonoshoz került, míg az ő fia, Andor egy tanévet Gölnicbányán Gratzéknál töltött.[63] Miskolcon az evangélikus népiskolában végezte a negyedik osztályt. A nyelvi nehézségeken hamar úrrá lett, és az év végi bizonyítvány már nem hagyott kívánnivalót maga után. Az iskolában szokásban volt, hogy 4 Ft jutalmat kap az a tanuló, akit társai a legjobbnak választanak. Az osztály egyhangúlag Gratznak ítélte a díjat.[64] A magyarosodás útját járó német polgári család is boldogon nyugtázta, hogy Gusztáv fiuk jól halad a magyar nyelv elsajátításában, és egészen „tüchtiger [derék] magyar ember” lett.[65]

1885 szeptemberétől 1887 februárjáig az iglói evangélikus gimnázium diákja volt. Az első két évben az oktatás nagyrészt németül folyt, csak a felső osztályokban volt a magyar az oktatás nyelve. Gratz – visszatekintve azt ott töltött évekre – az oktatás szellemének rendkívül hazafias voltát emelte ki. A tanárok nagyrészt a fiatal generációhoz tartoztak, természetesen valamennyien tudtak németül, ami széles látókört biztosított számukra. A cipszer szellemiséget testesítették meg, amely harmonikusan egyesítette a német kultúra és a német nyelv szeretetét egy államhű és rendkívül hazafias érzülettel. A cipszereket gyakran „kétlelkű nép”-nek nevezték: egyszerre voltak meggyőződéses magyarok és jó németek.[66]

Amikor a család 1887 februárjában Kolozsvárra költözött, mert édesapja elnyerte a városi evangélikus lelkészi állást, Gusztáv a kolozsvári unitárius főgimnázium diákjaként folytatta középiskolás tanulmányait. A szülők – többek között – azért szánták rá magukat a költözésre, mert Kolozsváron biztosítva látták, hogy gyermekeik a szülői ház elhagyása nélkül tanulhassanak. A kolozsvári kollégium története Szapolyai János korára nyúlik vissza. 1556-ban Szapolyai János özvegye, Izabella királyné határozott annak alapításáról, az 1557-ben hozott országos törvény Kolozsváron és Marosvásárhelyen egy-egy zárdának gimnáziummá alakítását rendelte el. A kolozsvári kollégium kezdetben lutheránus, 1564-től református, majd 1566-tól unitáriussá lett a város összes magyar és szász lakóival egyetemben. János Zsigmond erdélyi fejedelem a kolozsvári dézsmanegyedet az iskola fenntartására rendelte, amit a következő fejedelmek is megerősítettek. Ennek köszönhetően az iskola a XVI. században a virágkorát élte. A XIX. század is a nagy építkezések kora, melynek során lényegesen bővült a tantermek száma. Elkészült a nagyépület, melynek a felső emeletén a templom felől három, a Magyar utca felől négy, az udvar felől kettő, vagyis összesen kilenc szoba volt; a középső emeleten ugyancsak kilenc szoba kapott helyet, és a díszterem a Szappan utca felől. A földszinten is kilenc szoba helyezkedett el, plusz a díszterem alatti nagyterem, amelyet könyvtárnak terveztek. A falakat vegyesen téglából és bányakőből rakták, még az emeleti szobáknak is bolthajtásuk volt. Az ablakrámák és párkányok faragott kőből készültek. Mivel azonban a kulcsokat tölgyfagerendákból készítették, azok egy idő után elkorhadtak, a falak kifelé kezdtek dőlni, ezért a Magyar utcai falakat 1886-ban vaskulcsokkal kellett az udvar felőli oldalakhoz erősíteni. 1887-ban a gimnáziumhoz csatolták a szomszédos Pákei-féle házat, ami által a gimnázium az emeleten egy előszobával, három tanteremmel és egy szertárral, a földszinten két tanteremmel, az ifjúsági könyvtáros lakásával és az ifjúsági könyvtár- és olvasószobával bővült.[67]

Az iglói gimnáziumhoz képest alacsonyabb színvonalú és kevesebb követelményt támasztó unitárius főgimnázium nem elégítette ki ugyan a fiatal Gratz tudásszomját, de az unitárius környezetben uralkodó szabad szellem hozzájárulhatott ahhoz, hogy Gratz a későbbiekben a politika kérdéseiben is igyekezett a dolgok lényeget megragadni. Az iskola az „ész pozitív eszközeivel” közelítette meg azokat a problémákat, amelyek ismeretét diákjainak meg akarta tanítani. Az unitárius hitközösség, ami a vallásból minden érthetetlent és misztikumot kiküszöbölt – kivéve azt a nagy misztikumot, amelyet az élet, a világűr és isten fogalma a korlátjai közé kényszerített emberi elme számára mindig is jelenteni fog –, az iskolai oktatásban is mindig a valóságost, az értelmeset igyekezett kipuhatolni. Nem arra törekedett, hogy a diákok gondolatvilágát béklyóba verje, hanem annak örült, ha a diákok személyisége szabadon fejlődött. Talán az erdélyi és az angol unitáriusok közötti szoros kapcsolat gyümölcse volt, hogy az angol nevelési módszerek a kolozsvári unitárius főgimnáziumba is beszivárogtak.[68] A gimnáziumnak 1805-ig négy rendes tanára volt, majd egy ötödik tanári állást közadakozásból hoztak létre, ezenkívül a végzett diákok soraiból hat-hét ún. köztanító az alsó osztályok tanítását végezte. 1859 és 1891 között nyolc rendes tanára volt az iskolának, ettől kezdve tíz rendes tanár és két-három helyettes tanár, valamint a szaktanárok végezték a tanítást.[69] A kolozsvári tanárok[70] sokkal szűkebb világban gondolkodtak, mint az iglóiak. Korlátlanul magyarok voltak, hiányzott az állandó kapcsolatuk mindennel, ami nem volt magyar. Az oktatás lazább volt, kevesebbet tanítottak, és a diákokkal szemben is kisebb követelményeket támasztottak. Diáktársaival kapcsolatban Gratz azt jegyezte le, hogy nagyrészt székelyek voltak, többnyire szegényes környezetből érkeztek. Ezek a gyerekek primitívebbek voltak, mint a korábbi szepesi iskolatársai, és az általános kultúra alacsonyabb szintjén álltak. A gimnáziumban az volt a szokás, hogy az alacsonyabb osztályba járó diákok mellé a felsőbb osztályokból ún. praeceptorokat rendeltek, akiknek azt kellett ellenőrizniük, hogy a rájuk bízott diákok valamennyi feladatukat teljesítették-e. Csak az ellenőrzés megtörténte után, a paeceptor engedélyével mehettek haza az iskolából, ezért gyakran megesett, hogy a házi feladat elkészülte után még órákat kellett várakozással eltölteniük. Gratznak egymás után három praeceptora volt: Gál Kelemen, aki később hosszú ideig a gimnázium igazgatója volt; őt követte Józan Miklós, a későbbi budapesti unitárius püspök; majd Désy Ferenc, a korán elhunyt teológus.[71]

Gratz a saját szellemi fejlődése szempontjából fontos eseménynek tartotta azt, amikor először került a kezébe Plutarkhosz egyik kötete. Ettől az időponttól ugyanis tudását szisztematikusan igyekezett bővíteni. Ezután összes zsebpénzét (havonta 1 Ft-ot) könyvekre költötte. Emellett két gazdag könyvtár állt a rendelkezésére: az egyik a kolozsvári nagybácsijának a tulajdonában volt, és történelmi, államtudományi és publicisztikai művekben volt gazdag, a másik pedig az evangélikus templom sekrestyéjében volt megtalálható, valamelyik korábbi evangélikus lelkész hagyatékaként, és a görög és a római klasszikusok, valamint a XIX. század első felének irodalma tárházát kínálta.[72] Emlékiratához felhasznált diákkori naplója szerint az 1889-ben általa olvasott művek között megtalálhatóak voltak Homérosz, Hérodotosz, Xenophón, Livius írásai, a legkülönbözőbb regényirányzatok Verne-től Walter Scottig, Wieland, Pestalozzi művei, továbbá Goethe, Schiller, Grillparzer, Victor Hugo stb. drámái, a régi német irodalom, a Niebelunglied, a Gudrun stb. Mivel nem terhelték túl iskolai tananyaggal, maradt ideje olvasásra.[73] Az olvasmányairól véleményét rendszeresen lejegyezte naplójába, de helyet kaptak benne a politikai élet eseményei is (pl. Rudolf trónörökös öngyilkossága).[74] 1889-ben a véderővita idején magyar osztálytársai azt vetették a szemére, hogy „schwarzgelb”, vagyis nem igazi magyar hazafi, amikor nem titkolta, hogy Tisza Kálmán kormánya és az ellenzék között folyó parlamenti csatározások kapcsán ő a kormánypárttal szimpatizál. Ezért amikor belépett az osztályterembe, „Abzug Gratz!” és egyidejűleg „Abzug Tisza!” kiáltással fogadták a többiek. Nagyon büszke volt rá, hogy ugyanúgy kezelik, mint Tiszát.[75] Már ekkor a saját útját járta.

Naplójából kiderül, hogy állandóan elégedetlen volt saját tudásával, és az unitárius gimnáziummal is. Valósággal gyötri magát, úgy érzi, a sok olvasás ellenére tudása rendkívül csekély. Szépirodalmi olvasmányait anyjával is megbeszélte, aki maga is kezébe adott könyveket. Apja egyáltalán nem olvasott szépirodalmat. A nagyobb tudás, a mélyebb ismeretek utáni vágya motiválta azt a kívánságát is, hogy a magyar gimnázium helyett egy magasabb követelményeket támasztó szász középiskolába járhasson, így került a besztercei szász gimnáziumba. A magasabb színvonalú német gimnázium utáni vágyában az is szerepet játszott, hogy német pajtásai és német tanárai legyenek. Habár – amint emlékiratában megjegyzi – ekkor már a magyar nyelvet legalább olyan jól beszélte, mint a németet, olvasmányai nagyrészt német nyelvűek voltak. A magyar irodalom kevésbé vonzotta. Szülei nem örültek annak, hogy tanulmányait egy szász gimnáziumban folytassa, azt luxusnak tartották. A család Kolozsvárra költözését jórészt éppen az motiválta, hogy a gyermekek helyben tanulhassanak. Mivel azonban Guszti kitartott elképzelése mellett, a szülők végül engedtek. A választás azért esett Besztercére, és nem Nagyszebenre, mert az előbbi helyen kisebbek voltak a költségek.[76] Az 1890/91-es tanévet töltötte Besztercén, a hatodik osztályban (sexta), amelyben összesen nyolc tanuló volt. Gratz azonban kezdettől fogva jobban vonzódott a hetedikesekhez és a nyolcadikosokhoz. A hetedikesek egy része olvasóklubot alapított, és a hatodikosok közül csak Gratzot vonták be. Az olvasóklub felváltva gyűlt össze a tagoknál. Minden alkalommal más olvasott fel valamelyik irodalmi műből, amelyet aztán megbeszéltek. Néha valamelyikük előadást is tartott. Valamennyi tag irodalmi terveket dédelgetett, amelyek vázlatait megbeszélték. Gratz többek között egy szomorújátékot tervezett, amely jambusokban IV. Henrik és fia, V. Henrik konfliktusát mutatta volna be, ezért alaposan foglalkozott a kor történetével is. Gratz olvasásszomja továbbra is csillapíthatatlan volt. Az olvasmányait azonban egyre inkább megválogatta. Bizonyos témákat alaposabban tanulmányozott: így például a francia forradalmat, a Hohenzollernek történetét, Ibsent, Macaulay-t. A diáktársaival folytatott beszélgetések kiterjedtek a legkülönbözőbb témákra: a királyság és köztársaság előnyeire, az állatkísérletek jogosságára, a büntetés céljára, a tudományra és a vallásra, a kereszténység viszonyára a modern világhoz. Emlékiratában kiemeli, hogy a besztercei diáktársainak tájékozottsága ebben a tekintetben jóval magasabb színvonalat képviselt, mint a kolozsváriaké.

A legszorosabb barátságba viszont két nyolcadikossal került, Vajda-Voevod Sándorral, a későbbi román miniszterelnökkel, és annak fivérével, Jánossal. Naplójában Sándorral kapcsolatban azt jegyezte fel, hogy benne végre megtalálta azt a barátot, akit elsős kora óta keresett, akivel tényleg véleményt lehet cserélni. Mindig vágyott egy igazi barátra, akivel mindent meg lehet beszélni, annak hiányát egy idő után a naplóírás helyettesítette számára. Vajda-Voevod Sándorral Gratz később is tartotta a kapcsolatot.

A gimnázium három felső osztályának (főgimnázium) tanulói egyesületben tömörültek, az ún. coetusban, amely akkor ünnepelte alapításának nyolcvanadik évfordulóját. A coetus tagjai – ellentétben az alsó három osztállyal, melyekben kék sapkát hordtak – vörös diáksapkát viseltek, és joguk volt vastag botokkal járkálniuk. A prefectusnak korlátlan fegyelmezési joga volt, és időről időre judicumot tartott, amelyen a diákság ügyeit tanácskozták meg. Gratz kezdettől nagy érdeklődéssel vett részt a diákegyesület életében, csak a tagoktól megkövetelt vak engedelmesség taszította kissé, de aztán látta, hogy az egyesület által létrehozott közösségi érzés milyen szép, és arra is gondolt, hogy ezt az intézményt Kolozsváron is érdemes lenne meghonosítani. Az egyesület tulajdonképpen tiltva volt, de a tilalmat nem vették komolyan, és a tanárok is alapjában barátságosan viseltettek a coetus iránt. A diákélethez persze hozzátartozott néha a kocsmalátogatás és a leánytársaság keresése is. Gratz besztercei bizonyítványa egészen jó volt. Csak latinból kapott hármast. Visszatekintve a besztercei tartózkodásra, azt nagyon hasznosnak ítélte, bár a vele járó előnyök talán nem voltak arányban az értük hozott áldozattal: a szülői ház melegéről való kényszerű lemondással és a szülők által viselt pénzügyi terhekkel. Gratz azonban soha nem bánta meg, hogy egy évig a besztercei szász gimnázium diákja volt. Később úgy ítélte meg, hogy anélkül bizonyára nem lehetett volna szász kerületben országgyűlési képviselő.[77]

A Besztercén eltöltött tanév legfontosabb eredményei egyikének ő maga azt tekintette, hogy megtanulta józanul szemlélni a magyarok és a szászok közötti viszonyt. Az erdélyi szászok oldaláról az a kifogás merült fel vele szemben, hogy nem akarja elismerni, hogy az erdélyi szászokat végveszély fenyegeti a magyar állam részéről. „Ha Kolozsvárott az egyoldalú és túlzó magyar nacionalizmus ellen foglaltam állást és ebben a tekintetben néha az ésszerű határokat túlléptem, akkor Besztercén gyakran volt alkalmam, hogy a korlátolt német–szász nacionalizmussal szembeszálljak és a magyar álláspont jobb megértéséért kiálljak […] Iglóban, tehát németek között, megrögzött magyar voltam, valószínűleg csak az ellenzékiség kedvéért. Kolozsvárott németimádó lettem, szintén az ellenzékiség kedvéért. A szászok imádója nem voltam sohasem.” [78] A szászok és magyarok viszonyáról egyik diáktársával folytatott vitájáról szóló naplófeljegyzésében az áll: „Elsősorban sem magyarnak, sem németnek nem tartom magam, hanem egyszerűen az emberiség tagjának tekintem magam, a világ egyik polgárának, aki talán, ha minden jól megy, hasznára lehet annak. Ha nem, akkor úgyis teljesen mindegy, milyen nézeteket vall.” [79] A benne meglévő ellenzékiségre való hajlam és az önálló, minden autoritástól mentes, szabad véleményalkotás ugyanakkor kompromisszumkészséggel párosult, ha az az alapvető meggyőződés feladása nélkül lehetséges volt. Mind a gölnicbányai szász szlovák, mind pedig a kolozsvári és a besztercei magyar, szász és részben román környezet hatással volt a különböző nemzetek és nemzetiségek együttéléséről vallott nézetei kialakulására.

A hetedik osztályt ismét a kolozsvári unitárius gimnázium diákjaként végezte. Erre az időre már olvasási vágya is alábbhagyott. Kezdetben válogatás nélkül mindent elolvasott, ami a kezébe került. Középiskolás korában voltak évek, amikor több mint kétszáz könyvet elolvasott – soha nem szűnő tudásszomját csillapítandó – a magával mindig elégedetlen kamasz.[80] Később, a besztercei tanév után, arra törekedett, hogy korát és annak problémáit lehetőleg minél teljesebben megértse, ezért érdeklődése az újkori történelem, a politika és az államtudományok felé fordult. Tizenhárom éves korától járt magán franciaórákra, és 1892 elejétől gond nélkül tudott francia műveket olvasni. 1892 végére autodidakta módon Toussaint-Langenscheidt módszere alapján az angolt is elsajátította olyan szinten, hogy ezen a nyelven is tudott olvasni. „Két új irodalom nyílott meg előttem” – jegyezte fel naplójában. A politikai eseményekről a Le Temps című újságból tájékozódott alaposabban. A francia újság, amelyet a kaszinóból kapott meg olvasásra – persze mindig 24 órás késéssel –, nagy hatással volt politikai nézeteinek a kialakulására. Gratz már ekkor is konzekvensen liberális meggyőződésűnek vallotta magát. Ehhez nagymértékben hozzájárult a Rotteck–Welcker-féle Staatslexikon [Államtudományi lexikon], amelynek egy teljes kiadása megvolt a sekrestye könyvtárában. A több kiadást megért, Karl von Rotteck és Carl Theodor Welcker által először 1834 és 1843 között kiadott Staatslexikon 15 kötetben kísérelte meg összefoglalni az akkori kor politikailag releváns tudását. A szócikkek egyértelműen liberális szellemet közvetítettek, és a lexikon az alkotmányos alapokon nyugvó liberális állam eszméjét hirdette. Gratz naplófeljegyzései ez idő tájt jórészt a politika napi eseményeinek ismertetéséből, és helyenként a róluk alkotott véleményéből álltak. A gimnázium továbbra is sok időt hagyott neki az egyéni tanulmányok számára. A főgimnáziumban a szellemi élet az önképzőkörben játszódott, amelyben az unitárius teológia hallgatói is részt vettek. Az önképzőkörben főleg ragozási gyakorlatokat végeztek, továbbá díjakat írtak ki írásbeli művekre, kiadták a Hajnal című hektográfiai újságot, és vitákat rendeztek különböző kérdésekről, többnyire valamelyik professzor jelenlétében. Ezek a viták voltak Gratz kedvencei. Kanyaró Ferenc, a magyar nyelv és irodalom professzora, Gratzot nevezte az iskola legjobb „vitázójának”. Az önképzőkörben emlékezet óta mindig egy teológus volt az elnök. Nyolcadikos korában Gratz egy kis „palotaforradalmat” hajtott végre, megbuktatta a teológust, és magát választatta meg elnöknek. Ez „a sikeres akció” – emlékiratai szerint – meglehetős büszkeséggel töltötte el.[81]

Az érettségi közeledtével egyre aktuálisabb lett a pályaválasztás kérdése. Gratz kezdetben – apját követve – pap szeretett volna lenni. 14-15 éves korától azonban, amikor a tisztán világi irodalommal találkozott, a vallás már nem nyújtott neki kielégítő válaszokat a számára legfontosabbnak tűnő kérdésekre. Így a teológiai tanulmányokról lemondott. Egy ideig a diplomata pálya gondolatával foglalkozott, és szívesen választotta volna a bécsi orientalista akadémiát, ami azonban a jelentős költségek miatt nem jöhetett számításba. Kanyaró és Désy professzorok a professzori pályát javasolták neki. Végül a kolozsvári egyetem állam- és jogtudományi kara mellett döntött. Mindamellett nem gondolt soha szigorúan véve jogi pályára, habár anyja nagyon szerette volna, ha fia bíró (csak semmi esetre sem ügyvéd) lenne, aki az igazságot és a jót védelmezi. Gratzot elsősorban az államtudományok vonzották, és szívesen lépett volna állami szolgálatba, de nem tartotta kizártnak, hogy idővel valamelyik jogi akadémián szerez tanári állást. Naplófeljegyzései szerint már 1892-ben felmerült benne az is, hogy újságíró lesz, és majd utána meglátja, milyen lehetőségek adódnak előtte.[82]

Az 1872-ben alakult kolozsvári egyetem a budapesti mellett az ország második tudományegyeteme volt. A király az egyetem állandóságának biztosítására elrendelte 1881-ben az alapítólevél kiadását (a valóságban azonban ez csak 1897-ben történt meg), és megengedte, hogy az intézmény a Ferenc József-Tudományegyetem nevet viselje.[83] Az egyetem alapításának egyik oka az volt, hogy a város kárpótlást kapjon az egykori főkormányszék, a gubernium megszüntetéséből adódó veszteségért, a másik ok pedig a Budapesttől távol eső országrészek igényeiből adódott. A központ kezdetben a hajdani főkormányszék épületében volt, ott kapott helyet az egész bölcsészet, nyelv- és történettudományi kar, és nagyrészt a mennyiségtani és a természettudományi kar is. A joghallgatók a katolikus lyceum második emeletén bérelt tágasabb és világosabb helyiségeiben voltak elhelyezve, amely már a régi királyi jogakadémiának is helyet adott. A gubernium épületének helyén hamarosan elkezdődött az új egyetemi központ építése. Az építkezés ideje alatt az oktatás a régi megyeháza Farkas utcai épületében, meglehetősen szűkös körülmények közt folyt. Az új központi épületben helyezkedtek el az egyetemi hivatalok, a Színház utcai oldal első emeletén a könyvtár, felette a jogi kar – a korábbiakhoz képest – tágas és világos termei.[84] Az 1895/96-os tanévet a rektor már az új központi épületben nyitotta meg, és röviddel rá a király is meglátogatta.[85] Az egyetem hallgatói jórészt erdélyiek voltak, szászok és románok is. Ez a tény igazolta is az alapítást sürgető felterjesztésekben kifejezett igényt.[86]

Gratz az első öt szemesztert a kolozsvári egyetem állam- és jogtudományi karán abszolválta. A jog- és államtudományi karnak az 1893/94-es tanév II. félévében, amikor a tanulmányait Gratz is megkezdte, összesen 289 rendes hallgatója volt. Gratz az 1893. évi téli tanfélévtől az 1896/97-es tanév I. félévéig volt az egyetem beiratkozott hallgatója.[87] Ezt követően az 1895/96-os tanév II. félévétől az 1896/97. évi tanév végéig a budapesti jogi karra iratkozott be,[88] mert a Pester Lloyd parlamenti tudósítója lett. Emlékirata szerint Kolozsváron nagy figyelemmel követte az előadásokat. Professzorai közül Farkas Lajost, a római jog előadóját említi név szerint.[89] Az említetteken kívül tanárai voltak/lehettek: Óvári Kelemen (jogtörténet), Lindner Gusztáv (közigazgatási jog), Pisztóry Mór (nemzetgazdaság- és pénzügytan), Vályi Gábor (statisztika), Werner Rezső (jogbölcselet), Kuncz Ignác (politika), Kolosváry Sándor (magyar magánjog), Haller Károly (osztrák magánjog), Groisz Gusztáv és Lukáts Adolf (büntetőjog), Jancsó György (polgári törvénykezési jog), Klupathy Antal (kereskedelmi és váltójog), Csíki Viktor (egyházjog).[90]

Az első alapvizsgát kitűnő, a másodikat jó eredménnyel tette le. Tanulmányai mellett az egyetemi diákság életében is kezdettől fogva aktív szerepet vállalt. Az ötödik szemeszterben a két legjelentősebb diákegylet: az Egyetemi Kör és a jogász-segélyegylet elnökévé is megválasztották.[91]

Az Egyetemi Kör az egyetemi ifjúság önművelődésének céljából alakult 1874-ben. Tevékenységét az egyetemi Almanach így foglalja össze: „Együttes olvasó- és önképző körből áll. Saját helyiségébe hírlapokat és folyóiratokat járat, van könyvtára, tart gyűléseket. Tagjai tiszteletbeliek, rendesek, rendkívüliek. Rendes tagjai lehetnek ezen kir. tudomány-egyetem tanárai, tanársegédei, rendes és rendkívüli hallgatói. Tagsági díj egy tanévre 3 frt, mely félévenként vagy havonként fizetendő. Helyiség: főtér, Rhédey-ház, II. em.”[92] Jelszava: Excelsior! (Magasabbra!)[93] A joghallgatók segélyegylete egy évvel korábban, 1873-ban alakult meg. „Az egylet czéljai: A kolozsvári m. kir. tud. egyetem szűkölködő rendes joghallgatóit, ha arra érdemesek, készpénzzel és egyéb rendelkezésre álló módon segélyezni. Az egylet eszközei: alaptőke, kamatai, tagsági díjak, egyéb adományok és a könyvtár. Az egylet tagjai lehetnek alapítók, rendesek és pártolók. Alapító tagok, kik legalább 50 frttal járulnak az egylet alaptőkéjéhez; rendes tagok azon rendes joghallgatók, kik 2 frt-ot egyszerre fizetnek; pártoló tagok, kik pénzzel vagy más módon segélyezik az egyletet. A könyvtár helyisége: belfarkas-utcza 2. sz. jogi kar.”[94] Imre Sándor, az egykori kolozsvári diák és későbbi tanár a következőképpen emlékezik vissza a diákegyesületekre: „Az ifjúsági élet középpontja az Egyetemi Kör volt, sok fontoskodással, alkotmányos küzdelemmel, szabályok körül folytatott csatározással. Az egyes karok ifjúsága a Segítő Egyesületekben tömörült, igaz, hogy némely karon nem valami nagy számmal. Éppen mert elég kis egyesületek voltak, az emberismeretnek és a közéleti szereplésnek jó iskolái lehettek, és mert ilyen jótékonysági rendeltetésök volt, az egymásért, a másokért való dolgozás készsége volt az alap a vezetők kiválasztására […]. Az egyetem akkori szellemét látom abban is, hogy majdnem mindig a jótanuló, valami benső tulajdonsággal kiváló hallgatók kerültek az egyesületek élére […]. Más egyesület nem volt, tehát a karok a Segítő Egyesületeket tekintették a kari ifjúság hivatalos képviseletének, és az azért a szerepéért felelősséget érzett.”[95]

Az egyesületek elnöki tisztségéért folytatott küzdelmek szabályos kampányjelleget öltöttek. Jó felkészülés volt a politikai pályára. Az egyetem 1903–1904. évi évkönyve így számol be erről: „Régente heves választási előmozgalmak hozták az ifjúság lobbanó s könnyen lelkesülő lelkét hullámzásba; kortes nóták keletkeztek, hatalmas plakátok hirdették mindenkinek, a kit illetett s annak is, a kit nem illetett, hogy kik a pártok elnökjelöltjei. Folyt mindenütt a korteskedés, a hol csak egyetemi hallgatót lehetett látni, az Egyetemi Körben, az utczán, magán az egyetemen s nőttön-nőtt az izgalom, előre haladt a szervezkedés, a pénztáros alig győzte az utolsó napokban az új tagokat bejegyezni, peregtek az arany és ezüst pénzek az asztalon, míg végre beköszöntött a nagy nap s felvonulhattak a pártok a választási terem felé, ahova azonban csak igazolás után juthattak be. Már a korelnök-választásnál megkezdődött a harcz […]. Zúgás, éljenzés, kapaczitálás, korteskedés az egész teremben mindenütt. Kavarog a tömeg a szavazatszedő bizottság körül. Itt megsemmisítenek egy szavazatot, ott kiáltják hangosan a szavazó nevét, fel-felhangzik az éljen, mikor egy-egy vezéralak lép az urnához. […] Aztán véget ér a szavazatok beszedése, meg is vannak már számlálva, – következik a kihirdetés […]. Kipirult arczzal lép be a terembe a megválasztott elnök az érte ment küldöttség élén, elmondja az emelvényen programbeszédét, megígér mindent, a mit csak megtehet, köszönetet mond stb. stb.”[96] Hogy ezek a választások olykor milyen heves csatákkal jártak, jól bizonyítja az az eset, amikor 1898-ban a kolozsvári Egyetemi Kör elnökválasztása ellen beadott fellebbezésre a megtámadott fél egy 15 oldalas nyomtatott brosúrát is kiadott.[97]

Az Egyetemi Körben Gratz is több előadást tartott, többek között a halálos ítéletről és az akarat szabadságáról. Az egyetemi diákság a közélet eseményeit is nemcsak élénken követte, de véleményt is nyilvánított rendszeresen. Az egyetemi ifjúsági mozgalmakat akkoriban az egyházpolitikai kérdések motiválták. Gratz az antiklerikálisok egyik vezére lett.[98] Az Egyetemi Lapok 1893. november 26-ai száma arról ír, hogy a magyar diákszövetség kolozsvári előkészítő bizottsága azt a határozatot hozta, hogy a napirenden levő liberális reformok kapcsán „hódolatát fogja kifejezni” a minisztériumnak, a Jókai-jubileum ünnepélyeiben egy bizottság révén vesz részt, és megteszi a millenniumi ünnepségre az előkészületeket. Mindez már az új vezetőséghez fűződik, hiszen a november 19-ei alakuló ülésen a leköszönő elnök, gróf Bánffy Miklós helyett Herepei Ivánt választották elnöknek. Gratz Gusztáv jegyző lett. A választmány soraiba bekerült többek között Somló Bódog és Kolosváry Bálint is.[99] Az Egyetemi Kör aztán december elején Jókai Mórt tiszteletbeli tagjának választotta, és elhatározta, hogy a Kör retorikai-szépirodalmi szakosztálya januárban az író tiszteletére ünnepi díszgyűlést tart, valamint hogy „a nemzet koszorús költőjéhez” Herepei Iván elnök által üdvözlő feliratot küld.[100] Mind az Egyetemi Kör, mind pedig a joghallgatók segélyegylete a szünidőre szünidei választmányt alakított. Az 1894. évi nyári mindkét választmány elnökének Gratz Gusztávot választották.[101] Igen mozgalmasan kezdődött az 1894. évi őszi félév az Egyetemi Kör és a diákszövetség elnökének a megválasztásával kapcsolatban. Az elmúlt tanév végén ugyanis az Egyetemi Kör közgyűlése Boér Elek, Somló Bódog és Krenner Miklós javaslatára módosította az alapszabályt, minél fogva a jövőben az elnököt nem kell feltétlenül mindig más karból választani. A változtatást felterjesztették az Egyetemi Tanács elé, de válasz az új tanév elejéig nem érkezett. A diákság többsége azonban a változtatás értelmében kívánta a választást megtartani. Kolozsvári Bálint joghallgató lett az új elnök, holott annak a régi szabályzat szerint a bölcsészeti karról kellett volna kikerülnie. Ezért a tanárjelöltek megtámadták a választás érvényességét, petíciójuknak az Egyetemi Tanács helyt adott, és megsemmisítette a választás eredményét. Az új elnök Hamvas József lett, de az új választmány nem tudta a többséget megszerezni. Az elnök lemondott, és az egyetemi ifjúság két élesen elkülönülő pártra szakadt. Mindkét tábor megtalálta a maga jelöltjét a tanárjelöltek közül, hiszen csak onnan lehetett elnököt választani. A „jogász párt” jelöltje Krenner Miklós lett, akit aztán „erős választási harcz” után november 13-án abszolút többséggel az Egyetemi Kör és a diákszövetségi osztály elnökévé választottak. A november 16-ai közgyűlésen megalakult az új választmány is, a pénztáros Gratz Gusztáv lett.[102] Az Egyetemi Kör szakosztályokra bomlott, a jogi szakosztály elnöke, legalábbis az 1894. évi őszi tanfélévben Gratz Gusztáv volt.[103]

A kolozsvári Tudomány-Egyetemi kör 1894. december 17-ei rendkívüli ülésén a liberális reformok mellett tett hitet. Krenner Miklós beszédében kiemelte, hogy a kolozsvári egyetem polgársága „megragadott minden alkalmat, hogy ezen nagyjelentőségű eszmék mellett tüntessen”, és üdvözölte, hogy a „legalkotmányosabb magyar király megértve népe óhaját, szentesítette az új törvényeket”. Ezt követően azt indítványozta, hogy üdvözlő táviratban köszöntsék Wekerle Sándor miniszterelnököt, továbbá hogy Wekerle Sándor, Szilágyi Dezső, br. Eötvös Loránd minisztereket és gr. Csáky Albin képviselőt az Egyetemi Kör tiszteletbeli tagjának válassza. Az elnök előterjesztését egyhangúlag elfogadták, és midőn a „legalkotmányosabb király” kifejezést használta, a tagok felálltak, és percekig éljeneztek.[104]

Krenner Miklós 1895 elején lemondott az Egyetemi Kör elnökségéről. Új választások következtek, a pénztáros továbbra is Gratz Gusztáv maradt.[105]

Az ország egyetemistáinak és főiskolásainak diákszövetségei rendszeresen kongresszusokat tartottak. Ezeken a kongresszusokon vita tárgyát képezte többek között, hogy miként válasszák meg az egyes felsőoktatási intézményekben a diákszövetségi elnököt. A diákszövetségi alapszabályok 19. §-a értelmében vidéken az a diákszövetségi elnök, „kit a diákszövetségi osztályt alkotó ifjúsági egyesületek elnökei közül a közgyűlés direkte megválaszt”. Eszerint Kolozsváron csak valamelyik ifjúsági egyesület elnöke választható meg diákszövetségi elnöknek, olyan valaki nem, aki nem áll valamelyik diákegyesület élén. A kolozsvári kongresszus azonban megváltoztatta az elnöki szék betöltésének módját: a kolozsvári Egyetemi Kör elnöke ex offo diákszövetségi elnök is. A debreceni kongresszus aztán, amit 1895. májusban tartottak, éppen a kolozsvári diákok kívánságára ismét módosította az elnökválasztás mikéntjét. Nevükben Gratz Gusztáv kifejtette, hogy a módosításra azért van szükség, mert könnyen előfordulhat, hogy az Egyetemi Körben „esetleg keletkező klikk választja csupán a diákszövetségi elnököt”, s így nem a legrátermettebb kerül az elnöki székbe.[106]

A következő tanév elején, 1895. szeptember 19-én tartotta a Kolozsvári Egyetemi Kör alakuló közgyűlését. A választmány elnöke Gratz Gusztáv lett. Első alelnök: Imre Sándor; második alelnök: Konrádi Dániel; főtitkár: Reinhold Béla; altitkár: Bölöm Zoltán; főjegyző: Ditroy Nándor; aljegyző: Polcz Rezső; pénztáros: Udvary Sándor; főkönyvtáros: Wild György; alkönyvtáros: Vass Miklós; ellenőrök: Szántó Károly, Mihály Gyula; háznagy: Peller Izor; választmányi tagok a jogi karból: Gergely György, Farkas Pál, Herczeg Béla, Sipos Gábor, az orvosi karból: Tüske Ferencz, Biró Bódog; a bölcsészkarból: Rass Károly, Krenner Miklós; a math. term. tud. karból: Korbuly Emil, László Ferencz.[107] Gratz Gusztáv elnöki működéséről nem állnak rendelkezésre egyéb adatok. A tisztséget csak egy tanfélévig töltötte be, mert az 1895/96. évi tanév II. szemeszterét – mint fent volt róla szó – már a budapesti egyetemen töltötte. Lemondása után 1896. január 13-án Herczeg Bélát választották meg az Egyetemi Kör elnökének.[108]

A kolozsvári egyetemi ifjúság szociális érzékenységének talán legékesebb bizonyítéka a Mensa Academica (bennlakás és étkező) létrehozása volt, azzal a céllal, hogy a szegény sorú diákok ingyenes vagy legalábbis kedvezményes étkeztetésben és elhelyezésben részesülhessenek. A kezdeményezés 1889-ben indult, amikor ezen célra özvegy Peielle Istvánné férje emlékére 20 000 korona adományt tett. Ezt követően a diákifjúság Krenner Miklós vezetésével gyűjtést indított, amelynek eredményeként 70 000 korona folyt be.[109] Gratz az új kolozsvári napilap, az Erdélyi Napló hasábjain szólt hozzá a kérdéshez. A vélemények megoszlottak abban a tekintetben, hogy mindaddig várjanak az adományok felhasználásával, amíg még nagyobb összeg lesz egyben, és akkor kávézót, klubhelyiséget és internátust is létre lehet hozni, vagy a rendelkezésre álló pénz szabta keretekben kezdjék el a megvalósítást. Gratz kifogásolta, hogy a dologról sokat beszélnek ugyan, de a részletekről keveset. Szerinte az összegyűlt összeggel el lehet indulni. „Jó intézményre és nem fényes intézményre van szükség.” Aztán gyakorlati javaslatot tett: szerinte a vendéglős már azáltal is csökkenteni tudja az árakat, ha sok diák étkezik egy helyen. Ha az árak így még mindig nem lennének elég alacsonyak, akkor az egylet pénzzel támogassa a vendéglőst, hogy az csökkenteni tudja az árakat. A legszegényebb diákok helyett pedig egészben vagy fele részben vállalja át a létrehozandó diákasztal az étkezés költségét.[110] A Mensa 1903-ban egyetemi kezelésbe került, 1910-ben az épülete is elkészült.[111]

3. Az újságírás varázsa

Gratz pályafutását jelentős mértékben befolyásolta, hogy korán eljegyezte magát az újságírással. Már gimnazistaként 1891-ben fordított rövidebb novellákat és humoreszkeket a Kolozsvár című újság számára, abban a reményben, hogy egy kis zsebpénzre tegyen szert. A fordítások ugyan megjelentek, de az újság nem fizetett értük semmit. Egyetemista korában néhány önálló munkája is megjelent kolozsvári újságokban, két-három kis novella, amelyeket azonban szemérmesen fordításnak adott ki.[112] Tárca jellegű írásai jelentek meg például a Bartha Miklós által alapított kolozsvári Ellenzék című lapban. A modern irodalom című kétrészes tárcájában elismerte ugyan, hogy a modern irodalmi áramlatokat társadalmi szükségszerűség hozta létre, de kétségbe vonta, hogy azoknak joguk van a konvencionális értékeket rongálni, hiszen maguk mulandóbbak, mint a társadalmi erkölcs. A naturalizmusban, a miszticizmusban stb. egyaránt „helyes és egészséges” reakció mutatkozik meg, ami „azonban a lehető legegészségtelenebb módon túl van hajtva”. Bizonyos „túlképzettség” és ezzel szükségszerűen bizonyos „természetesség utáni vágyakozás” terjedt el az irodalmi áramlatokban. Az előbbi oda vezetett, hogy az írók nem elégszenek meg az általános erkölcsi tételekkel, „mindent meg akarnak érteni és mindenre mentséget találni”. Aztán azt hiszik, hogy „megértettek valamit, hol nem volt mit megérteni és hogy mentséget hoztak fel valamire, amit nem lehet kimenteni”. Olyan korábban kétségbevonhatatlan dolgokat, mint például a házasságtörés elítélése vagy a becsület, relativizálnak. Gratz szerint ezzel az a baj, hogy az olvasók nem érzik azt a határt, amelyen belül az íróknak esetleg igazuk is lehet, és csak annyit fognak fel, hogy ami eddig erkölcstelennek számított, azt is el lehet követni. Gratz szerint ennek hatása meglátszik a kor erkölcsi életében is. „Fennhangon hirdetik nekünk, hogy a természet ott kezdődik, hol társadalom és erkölcs megszűnnek, de elfelejtik, hogy ott […] nincsenek már emberek.” Gratz úgy látta, hogy a „naturalista művek” nem riasztanak el a rossztól, hanem éppen fordítva, éppen a rossz irányába terelik az olvasót. Nem lehet ugyan a naturalizmus jogosultságát vitatni, hogy a keserű valót bemutassa, de ha hatni akar, akkor a jobb világba vezető útra is rá kell mutatnia. „A világ beteg volt, egy iszapfürdő csak jót tett neki, de az iszapba elmerülnie nem szabad.” [113]

Ugyancsak kétrészes tárcában állt ki a női egyenjogúság mellett. Azt a nézetet képviselte, hogy a nők számára is lehetővé kell tenni, hogy megkereshessék kenyerüket. Ennek szükségességét azzal indokolta, hogy Magyarországon több a nő, mint a férfi, tehát nem tud minden nő férjhez menni, és pont a legszegényebbeknek van a legkisebb esélyük rá, így őket a nyomorba jutás fenyegeti. Számos nemzetközi példát hozott a nők helyzetére. Az afrikai országoktól kezdve, ahol a nők adásvétel tárgyai, egészen a fejlett országokig, mint például az USA, ahol a nők ugyanúgy egyetemre járnak, hasonló értelmiségi pályákat is betöltenek, mint a férfiak. Gratz úgy vélte, nem kell attól tartani, hogy sok nőt vonunk el természetes hivatásuktól, ti. a gyermekszüléstől azáltal, ha előttük is önálló pályák nyílnak meg. „A természetet nem kell mesterségesen fenntartani, ez saját maga gondoskodik magáról.” Mindig lesznek olyan férfiak, akik hajlandók lesznek olyan nőket feleségül venni, akik egyetemet végeztek, és doktorátust szereztek.[114] Gratznak a nők emancipációjáról vallott nézetei különösen modernek, ha azt nézzük, hogy 1880-ban Szilassy Kálmánné Hugonnay Vilma zürichi orvosi oklevelének honosítását a női emancipációt elvből ellenző Trefort Ágoston miniszter elutasította. 1899-ben Simli Mariska kérelmét, hogy egyes tárgyakat hallgathasson a teológiai karon, az egyetem után a minisztérium is elutasította.[115] Gratz egy másik, ugyancsak az Ellenzékben megjelent – a mából visszatekintve sajnos túl optimistának bizonyuló – cikkében azon nézetének adott hangot, mely szerint a háborúk korszaka egyszer véget ér, és a népek háborúinak színtere a tudomány, a kereskedelem és az ipar lesznek.[116]

1895-ben az akkor induló, Szász Károly által alapított Erdélyi Napló című kolozsvári napilap munkatársa lett. Szász Károly, Szász Domokos református püspök fia szabadelvű párti országgyűlési képviselő volt. A lap 1895. szeptember 24-én jelent meg először, a hónap végéig ingyenes mutatványszámmal, majd október 1-jétől három koronás áron. Az Erdélyi Napló, amely természetesen a Szabadelvű Párt politikáját támogatta, rövid fennállás után, 1896. február 1-jével megszűnt. A szerkesztőségben Gratz mellett csak néhány még nála is tapasztalatlanabb fiatalember dolgozott, így amikor Szásznak Budapestre kellett utaznia, ami képviselői teendői miatt gyakran előfordult, Gratzra maradt az egész lap szerkesztése. Amint emlékirataiban megjegyezte, megbízott szerkesztői munkája során „jó néhány bakot is lőtt”.[117]

A szerkesztés mellett cikkeket, kritikákat[118] és könyvismertetéseket[119] is írt az Erdélyi Naplóba, gg. és „–z” betűjelek aláírásával.[120] Annak a magyarázata, hogy nem saját neve aláírásával, hanem betűjelek alatt publikált, a fiatal Gratz nagy ambícióktól fűtött, de meglehetősen visszahúzódó karakterében keresendő. Ezekben a cikkekben körvonalazódtak az osztrák–magyar viszonnyal, a nemzetiségi kérdéssel, a magyarországi pártviszonyokkal, a parlamentarizmussal stb. kapcsolatos nézetei. Cikkeiben több alkalommal is foglalkozott Erdéllyel. Úgy látta, hogy az erdélyi külön érdekek hangoztatása nem szeparatizmus. Sőt, Erdély hátrányos helyzetének előtérbe állítása hozzájárulhat ahhoz, hogy a törvényhozás a különbségeket mielőbb felszámolja.[121] Egy másik cikkében arra figyelmeztetett, hogy a „Foglaljuk el Erdélyt!” román jelszót nem szabad „elbagatellizálni”, mert e mögött valós veszély rejlik. „[A] Tribuna és társai máris diadalmaskodnak, és Sturdza Demeter-ben Messiást látnak, a mely az erdélyi románokat fel fogja szabadítani. Hogy mily módon képzelik ezt a felszabadítást, arra a feleletet megadta a bukaresti csőcselék, azzal a kiáltással, hogy »menjünk át a Kárpátokon; Foglaljuk el Erdélyt«.” Gratz úgy vélte azonban, hogy a magyar és a román nemzetnek sok tekintetben közös érdekei vannak. Mindkét nép „be van ékelve a szláv tengerbe”. Románia előtt két út áll: vagy Oroszország, vagy Magyarország védőszárnyai alá kell helyeznie magát. Az oroszokkal mindig ráfizetett, elvették tőle Besszarábiát.[122] Gratz Erdélyi Napló-beli írásainak nagy része a magyar parlamentarizmus, a pártviszonyok betegségeivel foglalkozik. Ostorozza a leplezett obstrukciót. „[N]álunk bő terük nyílik szónokolni – végtelenül. Mert más parlamentben féken tudják tartani a zabolátlan szónoki szenvedélyt, s a fék – a cloture. Nálunk ez az intézmény ismeretlen lévén napirenden vannak a végtelen viták, a végtelen beszédek. […]

[E]gész napokat töltenek el képtelennél képtelenebb heczelődésekkel, a melyek utóvégre is csak arra szolgálnak, hogy a lapok pár hasáb »zajos jelenet«-et hozhassanak, a melyet a közönség persze szívesebben olvas, mint valami unalmas mezőgazdasági törvény tárgyalását. […] A parlamentnek dolgoznia kell. […] Tegyük tehát félre mindezeket a régi szokásokat, a melyek csak akadályozzák a tárgyalás menetét, […] hisz mindez nem egyéb, mint leplezett obstrukczió.” [123] Főleg persze az ellenzéket hibáztatatta, amely a saját soraiban is állandóan „civakodik”, „mi lenne vele, ha kormányozna”.[124] November végén a költségvetési vita kapcsán ismét az ellenzék magatartását bírálta. „A költségvetés nem játékszer. A költségvetés nem a kormány, vagy a kormánypárt, hanem az egész ország érdekét képezi. […] De véget kell neki vetni [ti. az obstrukciónak] minden áron. Még akkor is, ha kissé megrövidítenék a honatyák szünidejét és kissé meghosszabbítanák az ülésezések idejét. […] Az országnak bekerül az a pár beszéd hetenkint 70.000 forintjába. Ha tekintetbe vesszük, hogy hetenként átlag 25 képviselő jut szólásra, egy beszéd bekerül az országnak 2800 forintjába.” [125] A parlamenti váltógazdaságot elvileg támogatná Gratz, de az volt az álláspontja, hogy az a ’48-as eszmék miatt veszélyeket hord magában. Ekkor még ellenezte az ellenzéknek az általános választójog behozatalára vonatkozó követelését, nem úgy, mint tíz év múlva, amikor az általános választójog egyik élharcosa lett. Gratz véleménye 1895-ban még az volt, hogy a nagy tömegek Magyarországon még nem érettek a választójogra. „S vigyázni kell, mert lehet egy jogot meg nem adni, de egy jogot elvenni nem lehet.” Elutasította a képviselők összeférhetetlenségére vonatkozó szabályozás szigorítását is. Szerinte a szabályozás már most is túl szigorú. Az ellenzéknek a kormánnyal szembeni vádjai sem igazolódtak, „sőt az ellenzék is legalább olyan súlyosan van kompromittálva, ha azt, hogy valaki valamiben munkálkodik annak nevezhetjük”. Gratz úgy látta, hogy az összeférhetetlenség további szigorítása csak azzal járna, hogy a legintelligensebbeket zárnák ki bizonyos tevékenységekből, s helyüket tehetségtelenebbek foglalnák el. Csak egy reformot tartott a parlament jobb működéséhez szükségesnek: a házszabálynak a cloture bevezetésével történő módosítását.[126] A külpolitikához „A »forrongó kelet«” című cikkében szólt hozzá: kritizálta a Monarchia politikáját, ami nem képviseli markánsan Magyarország érdekeit, mert túlságosan konfliktuskerülő, és Oroszországnak engedi át a kezdeményezést.[127] Gratz – igaz, továbbra is álnéven – felemelte hangját a budapesti egyetemen megnyilvánuló antiszemita jelenségek ellen is. „A Budapesten felmerült irány […] súlyosan kompromittálja az ifjúságot minden komolyan gondolkodó tényező előtt. És ez ellen az ifjúságnak kötelessége tenni valamit. […] Meg vagyunk győződve róla, hogy a vidéki főiskolák és különösen a kolozsvári egyetem ifjúságai sem értenek egyet az antiszemita elvekkel. […] Ha csak ők nyilatkoznak [ti. a pesti antiszemiták], nyilatkozatukat az egész magyar ifjúság nézetének fogják tartani. Ezt nem szabad tűrni.” [128]

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.

Table of Contents

Előszó

Bevezetés

I. Gyökerek és indulás (1875–1895)

1. A család

2. Gyermekkor és iskolák

3. Az újságírás varázsa

II. A századforduló Budapestjén (1896–1906)

1. A budapesti újságíró

2. A Huszadik Század és a Társadalomtudományi Társaság alapítója

3. Küzdelem az általános választójogért

4. Az utak szétválnak

III. A szakpolitikus (1906–1917)

1. A képviselőházban

2. A GYOSZ igazgatója

IV. A pályafutás csúcsán (1917–1918)

1. Az újdonsült külügyminisztériumi osztályfőnök

2. A m. kir. pénzügyminisztérium élén

3. A breszt-litovszki béketárgyaláson

4. A bukaresti béketárgyaláson

5. Kormányzati tárgyalások Németország és a Monarchia gazdasági közeledéséről

6. A „süllyedő hajón”

V. Az ellenforradalom szolgálatában (1919–1921)

1. A bécsi ellenforradalmár

2. A bécsi magyar követ

2.1. A diplomataság nehézségei

2.2. Gratz követ és a „fehérterror”

2.3. A nemzetközi szállítómunkás-bojkott

2.4. Az osztrák–magyar közös vagyon megosztása

2.5. A nyugat-magyarországi kérdés

2.5.1. Az osztrák békeszerződés és Nyugat-Magyarország

2.5.2. A magyar jegyzék

2.5.3. A titkos diplomácia

2.5.4. Az osztrák keresztényszocialista kormány

3. Miniszter Teleki Pál kormányában

3.1. A külpolitikai program

3.2. A magyar–osztrák viszony

3.3. A brucki tárgyalások

3.4. A minisztertanácsban és a nemzetgyűlésben: egyéb ügyek

VI. A restaurációs kísérletek (1921–1922)

1. A húsvéti restaurációs kísérlet

2. A két restaurációs kísérlet között

2.1. A hivatalon kívüli diplomata

2.2. A király magyarországi megbízottja

3. A király kijelölt pénzügyminisztere

4. Letartóztatás és vádemelés

VII. Helykeresés (1922–1933)

1. Háttérben

2. Vissza a politikába

3. A világgazdasági válság és következményei

4. A Magyarországi Német Népművelődési Egyesület (MNNE) elnöke

4.1. Az MNNE megalakulása

4.2. Gratz és a magyarországi németség

4.3. Akadályok az MNNE tevékenysége előtt

4.4. A közvetítői szerep válsága

VIII. Szemben az árral (1933–1939)

1. Ellenzékben

2. Újra az MNNE élén

2.1. A „guruló márkák” lelepleződése

2.2. Megegyezés vagy „frakcióharc”?

2.3. A népi német irányzat kizárása után

2.4. A Volksbund megalakulása és Gratz lemondása

2.5. Gratz nemzetiségpolitikai nézetei

IX. Az utolsó évek

1. A második világháború

2. A mauthauseni koncentrációs táborban

3. A hazatérés után

Összegzés

Források és irodalom

Névmutató

A sorozatban korábban megjelent kötetek