Ivy

Baji Kristór

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Ács Eleonóra

Korrektúra: Nagy Sára Kata

Ivy

Éjszaka van. Sötét. Hideg szél fúj, és megállás nélkül szakad az eső a lakótelepen. Sápadtan világít át a hold a panelházak között. A járdáról – mint megannyi különálló patak – az úttestre zúdul az esővíz. Sűrű vörös váltja fel a víz áttetsző színét. Vér. Egy meztelen talpról csorog a betonjárdára.

Aztán egy aprócska láb remegve felemelkedik, és az eső egy pillanat alatt elmossa a vöröset.

Nem lehet semmit hallani az eső kopogásától. Éppen ettől van végtelen csend. Ahogy a kisgyerek lassan lépked előre, szemlátomást bármelyik pillanatban összeeshet. Szinte már katatón. A kislány halkan mantrázik magában. „Jobb láb előre. Bal láb előre.” Öt-hat éves lehet. Hosszú, szőke haja ázott és csapzott. A vizes hajcsomók fedetlen vállára tapadnak. Bal kezében egy rózsaszín plüssnyuszi hosszú fülét szorongatja. Annál fogva húzza maga után a földön, a pocsolyákon át.

Régóta nem működik a közvilágítás a környéken. Hajnali kettő körül járhat az idő. Egy lélek sincs a közelben, leszámítva az anyaszült meztelen kislányt, aki a lakótelepi járdán vonszolja magát előre a szakadó esőben.

A sarkon befordul balra. Húzza maga után az ázott nyuszit is. Megszívta magát a plüss és most csicsog a víztől. A nemrég még vidám, rózsaszín bunda mostanra barnás, pocsolyaszínű lett. Egy lámpát látni a sarokról, ahogy gyengén pislákol a közelben. Lépésről lépésre oszladozik a sötétség, minél közelebb ér a kereszteződéshez. Egyre nyilvánvalóbb, hogy a vér nem a kislány lábfejéből szivárog. Magasabbról mossa az eső a combjaira. Az ágyéka vérzik.

Amikor a kereszteződéshez ér, nem veszi észre, hogy piros a gyalogoslámpa. Már semmit sem vesz észre. Csak mered maga elé és félénken motyog. „Jobb láb előre. Bal láb előre.” Megállás nélkül lép le az úttestre. A sűrű esőtől – egészen az utolsó pillanatig – semmit sem látni. Éles fékcsikorgás, a szürke autó megpróbál megállni. Dudálás és dühödt kurvaanyázás váltja fel az éjszakai eső békés moraját. A kislány megtorpan. Nem mozdul. A kormányt elrántják, az autó megcsúszik. Végül a lámpaoszlop állítja meg az út túl oldalán. A kislány képtelen egyhelyben állva egyensúlyozni magát.

Összeesik az úttest közepén.

Elizabeth

Feketerigó röppen ki az udvarban magányosan álló öreg tölgy ágára akasztott madárodúból. A kétszintes téglaház tornácára vezető lépcsőn lustálkodó, zsemleszínű labrador egy pillanatra felemeli a fejét, ahogy a madár elszáll mellette. De nem találja elég érdekesnek. Visszaalszik. Kellemesen süt a nap a kertváros felett. A lágy szellőnek köszönhetően még sincsen túl meleg. Minden épület előtt egyedi postaláda áll a frissen nyírt pázsiton. A két családi házat elválasztó, fehér léckerítés tövében, a füvön ül Elizabeth.

Kis kézi ásójával nem túl mély gödröt ás a földbe, aztán leteszi a szerszámot maga mellé. Kezén kertészkesztyű, megfog egy liliomhagymát és a lyukba teszi. Pici vizet locsol rá, majd a gereblyével betemeti. A zöld kertészköpeny sem képes elrejteni Elizabeth csinos alakját. Nemrég múlt 31 éves.

Mielőtt nekifog az újabb gödörnek, csuklójával megtörli a homlokát. Barna, vállig érő haja kissé a szemébe lóg. Liznek eszébe jut, hogy bemegy a házba egy hajgumiért, de végül lemond róla és folytatja a virágültetést. A napokban költöztek ebbe a békés és családias külvárosi negyedbe a lakótelepi panellakásból.

Ahogy Elizabeth elültet egy újabb liliomot, felpillant szeretett férjére. Azóta szerelmes belé, amióta ismeri. Még ennyi év után is úgy néz rá, mintha csak most lett volna az első randevújuk. A férje, Derek, napbarnított, ötven év körüli férfi. Korához képest figyelemre méltó izomzattal rendelkezik. Haja rövid és ősz. Tekintetéből intelligencia sugárzik. Derek az udvarban lévő tölgyfa alatt, éppen egy rózsaszín, Jégvarázs-matricás gyerekbicikli oldalára igyekszik felcsavarozni a két segédkereket. A háttérben szőke hajú, 6 év körüli kislány szaladgál és próbálja elkapni a feketerigót, amely az odú körül repked. Elizabeth órákig el tudná nézni a szerelmét és a kislányát. Annyira boldog, hogy szinte már szomorú. Már épp kicsordulna egy könnycsepp a szeméből, amikor egy nő

lép mellé a járdáról.

– Szia, Lizzy!

– Szia, Angie!

Angelica Elizabeth legjobb barátnője. A szülőszobában ismerkedtek össze majd hat éve. Elizabeth azt hitte, hogy privát kórterme lesz. Már javában vajúdott, amikor egy tolószékben begurították mellé Angelicát. Ahogy ezt meglátta, elkezdett ordibálni a nővérrel, hogy „Azonnal takarítsák ki ezt a kurvát a szobámból, különben felgyújtom a még meg nem született fattyával együtt”. Angelica, aki a szülési fájdalomtól addig beszélni sem nagyon tudott, nemhogy járni, egyből kipattant a tolószékből.

Hangos „Kiverem a fogaidat, te ostoba ribanc!” felkiáltással lendült Elizabeth felé, de szerencsére a nővérek lefogták. Pár órával később már mind a ketten anyák voltak. Amikor a közös szobában pihentek, Elizabeth elnézést kért a korábbi viselkedéséért.

– Sajnálom, amiket mondtam… Nem gondoltam komolyan. Elizabeth vagyok.

– Semmi gond, Lizzy. Megértem. Én Angelica vagyok.

– Utálom, ha becéznek…

– Sejtettem. Én is gyűlölöm az Angie-t.

Így azóta Lizzy-nek és Angie-nek hívják egymást. Pár hónapja Angelica ajánlotta Elizabethéknek ezt a házat. Ő a szomszéd utcában lakik a családjával.

Elizabeth feláll a liliomhagymák mellől, kicsit leporolja a kötényét és két puszit ad barátnőjének.

– Hogy vagy? – Angelica nekitámaszkodik a fehér léckerítésnek.

– Minden a legnagyobb rendben, köszönöm. Te?

– Nem úgy… Na! Tudod, hogy értem... – suttogja cinkos arccal Angie és kacsint egyet. Elizabeth szeme elkerekedik.

– Hétfőn megyek vissza a korházba kontrollra. Akkor már elvileg megvannak az eredmények.

– Nyugi. Minden rendben lesz, érzem. Ne aggódj! De azért drukkolok.

– Köszi.

– Ő tudja már? – Angelica szemével Elizabeth férje, Derekre felé int, aki még mindig a pink kerékpárt szereli.

– Nem. Még nem.

Derek felegyenesedik a bicikli mellől és két, illetve most már négy kerékre állítja. A kormányról színes bőrszalagok lógnak. Kicsit megemeli a hátulját, és jobb lábával meghajtja a pedált, hogy minden megfelelően működik-e. Miután mindent rendben talál, kitolja az utcára, és odakiált a kislánynak:

– Gyere, Ivy! Próbáljuk ki az új bringádat!

Ismeretlen

Először a bal szeme nyílik ki. Nehézkesen és erőtlenül. Nagyon lassan a jobb szemhéja is emelkedni kezd. Szeme véres és opálos. Időbe telik, mire fókuszálni tud. Egy éjjeliszekrényt lát maga mellett, rajta egy üveg átlátszó folyadékkal. Szeme akaratlanul visszacsukódik. Nyel egyet. A torka száraz. Most tudatosul benne, mennyire szomjas.

– Hol vagyok? – szólal meg egy belső hang. – Víz. Innom kell.

Ahogy kifújja a levegőt, hogy erőt merítsen, újra kinyitja a szemét. Az üvegre fókuszál.

– Evian – olvassa a címkét.

Lecsukódik a szeme, de a tudata ébredezik. Néhány mély lélegzetvétel után határozottan kinyitja a szemét és felemeli a fejét a párnáról. Arca alatt nyáltócsa. Felül az ágyon, kezébe veszi a vizesflakont, lecsavarja a kupakot és mohón inni kezd belőle. Enyhén keserű.

– Hol vagyok? Egy hálószoba. Kinek a hálószobája? Nem ismerős. Éjjeliszekrény. Franciaágy.

Tévéállvány. Tévé. Függöny. Elhúzva. Sötét vagy világos van odakint? Hány óra lehet?

A vizesflakon oldala behorpad, olyan hévvel iszik belőle. Tekintete a környezetét pásztázza ivás közben.

– Szobanövény. Beépített szekrény. Fali tükör. Betörve. Mi a fasz???

Az utolsó korty akkorára sikerül, hogy félrenyel és köhögni kezd. Hirtelen nyirkosságot érez a combján. Odakap az ágyékához.

– Bazmeg, behugyoztam??? – fakad ki hangosan, miközben ledobja magáról a takarót. Égnek a hangszálai.

– Mi a fasz történt? Hol vagyok? Nyugalom.

Nagy levegőt vesz.

– Gondolkozz. Tegnap…

Ezen a ponton megakad a belső monológ.

A kezébe temeti az arcát, hogy összeszedje a gondolatait. Ahogy megérinti a homlokát, érzi, hogy szúr a fejbőre. Tenyerével végigsimítja a koponyáját.

– Kopasz vagyok??? – kérdezi hangosan.

Feláll az ágyról, hogy elhúzza a függönyt. Nincs rajta ruha. Vakító napfény árasztja el a szobát.

Gyorsan visszahúzza annyira, hogy csak egy kevéske világosság jusson be a szobába. Megdörgöli a szemét. El kell telnie néhány pillanatnak, mire a pupillái alkalmazkodnak. A dohányzóasztalon üres whiskys üveg és hamutál. A tálban elégetett papír, talán egy fénykép maradványai. Az ágy mellett a földön egy injekciós tű.

– Szóval… Tegnap? Gyerünk! Emlékezz! Mi volt tegnap? Hol voltam? Kivel voltam?

Iszonyatos migrén nyilall a fejébe.

– Semmi. Gyerünk. Kivel lehettem?

Elkerekedik a szeme.

– Nem tudok semmit? Egy nevet sem? Engem hogy hívnak?

Elakad a lélegzete.

– Ki vagyok én?

Meg kell támaszkodnia az ajtófélfában, hogy össze ne essen. Hirtelen meglát egy borítékot az ajtóra rajzszögelve. Rajta fekete filccel a felirat: „Nyisd ki!”. Szaporán kezdi kapkodni a levegőt.

Letépi a borítékot, felszakítja a tetejét és belenéz. Egy fehér pendrive-ot talál benne és egy cetlit.

Először a papírdarabot veszi ki. Elolvassa a rajta lévő kézírást: „Játszd le! Használd a tévét!”.

– Na, ne!

Elfogja a rettegés. Az ajtó melletti kuka fölé görnyed és belehányja az egy perccel ezelőtt megivott vizet. Megtörli a száját és odatérdel a tévé elé. Csak harmadik próbálkozásra sikerül helyesen bedugnia a pendrive-ot.

– Hol a távirányító? Hol az a rohadt kapcsoló!?

Remegő kezével kirántja az éjjeliszekrény fiókját. A távirányító és egy hatlövetű, faragott markolatú revolver esik ki belőle. – Ne, ne, ne, ne… ne csináld ezt, édes istenem… bassza meg…

kérlek szépen… – fohászkodik magában.

Újra elfogja a hányinger. A pisztolyt érintetlenül hagyva felkapja a távirányítót. Egyik kezét a szájára tapasztva bekapcsolja a tévét és elindítja a felvételt.

Molly

Raklapokból készült, hatalmas franciaágy. Molly meztelenül fekszik rajta. Csak az egyik selymes combját és tükörsima ágyékát takarja a koptatott fehér színű, finom ágynemű. Sebészi pontossággal megalkotott kerek mellek. Pisze orr és egy apró függőleges heg a felső ajkán. Derékig érő, szőke, egyenes haja szétterül a gyűrött lepedőn. Gyönyörű, fiatal arca kielégültséget és boldogságot sugároz.

A tágas hálószoba közepén az ágy. Felette fakeretben A keresztapa minimalista filmplakátja. A földön lakkozott hajópadló és puha, fehér szőrmehatású szőnyeg. Az óriási ablak mellett rusztikus polc, rajta szabálytalan elrendezésben könyvek és illatos gyertyák. A szoba másik végében az előszobára nyíló ajtó – teljesen kitárva.

Elnémul a fürdőből beszűrődő, csobogó víz hangja. A férfi kilép a tusolóból és megtörölközik.

Felöltözködik. A tükörben megigazítja oldalt felnyírt, felül hosszúra hagyott divatos frizuráját.

Elindul a háló felé. Amikor belép, Molly nagyot ásít. Kezét a férfi felé nyújtja, mint egy nyújtózkodó kismacska.

– Gyere ide… – kérleli szerelmes hangon.

Átkarolja a nyakát, magához húzza, és duzzadt ajkaival megcsókolja.

***

A férfi elveszi az éjjeliszekrényről a karóráját. Felcsatolja csuklójára, és visszamegy az előszobába. Régi moziplakát lóg a falon bekeretezve: Robert De Niro Taxisofőrből. Leül a komód melletti padra és belebújik a cipőjébe.

– Mennem kell, Molly! – szól be a hálószobába, miközben a cipőfűzőjét köti.

– Máris? Nem maradhatsz még? – marasztalja bársonyos hangon a nő.

– Szeretnék. De sajnos nem tudok.

Beköti a másik cipőjét is.

– Idejössz egy búcsúcsókra? – inkább kéri, mintsem kérdezi Molly.

A férfi visszamegy, és leül az ágyra a meztelen, 24 éves nő mellé. Ajkuk összeér, de rövid idő után Molly picit elhúzza a száját. A takaró, amely eddig ágyékát takarta, lecsúszik a szőnyegre.

– Mikor látlak legközelebb? – dorombolja.

– Felhívlak, amint újra a városban leszek.

– Ígéred? – túr a férfi hajába.

– Ígérem.

– Várni foglak…

Ismét megcsókolja. A férfi elindul kifelé. Az előszobában egy pillanatra megáll a komód előtt, amelyen egy matt fekete fa szivardoboz fekszik. Belenyúl a zsebébe. Előhúzza a pénztárcáját, és kivesz belőle egy köteg százeurós bankjegyet. Felnyitja a fekete fadoboz tetejét, és gondosan beleteszi a pénzköteget. Visszacsukja a fedelet és távozik. Nem néz vissza.

***

Amint az ajtó becsukódik, Molly felkel az ágyból. Odamegy a szekrényhez és kihúzza a fehérneműs fiókot. Kiválaszt egy szürke, kényelmes, pamut francia bugyit. Felhúzza. A ruhafogason lógó kupacból kitúr egy bő, Tony Montanás pólót és felveszi. Molly imád bugyiban és pólóban, mezítláb flangálni a lakásában. Kimegy a konyhába, és kikukkant az erkélyajtón. Kellemes, napsütéses, késő tavaszi idő van.

– Puding! Nyaff-nyaff! Gyere reggelizni! – szól a fűszerkert mellett napozó hófehér perzsamacskának.

Mire az állat kényelmesen besétál az ajtón, Molly már feltette a kávét. Felemeli a macskát, hogy arcon puszilja. Puding megnyalja gazdája arcát. Lerakja a földre, a szekrényből előveszi a száraztápot és egy kisbögrényit a táljába szór. Puding szomorú nyávogásba kezd.

– Jaj, tudom, drágám, hogy nem ez a kedvenced, de a doki néni azt mondta, hogy amíg szeded a gyógyszert, ezt kell reggelizned. Sajnálom. Ígérem, vacsorára kapsz olyan aszpikos haminyamit.

A macska tudomásul veszi, hogy hisztériával nem megy semmire, és inkább elkezdi enni a száraztápot. Molly rengeteg tejet önt a lefőtt kávéhoz és kevergetni kezdi.

– Amúgy meg nem kellett volna megenned azt a cserebogarat. Nem lettél volna beteg tőle, nem kéne gyógyszert szedned, és akkor most ehetnél aszpikos haminyamit – fintorog a macskára.

Molly a tejeskávéval a kezében kisétál az előszobába. Lerakja a bögrét a komódra. Kinyitja a szivarosdobozt és kiveszi belőle a pénzt. Elkezdi számolgatni a bankjegyeket. Amikor a végére ér, bemegy a nappaliba. A pénzt és a kávét a szoba közepén álló, raklapokból készült dohányzóasztalra rakja. Odalép a falon lógó fémkeretes Casino moziplakáthoz. Benyúl a keret alá, elhúz egy apró pöcköt. Kinyitja a képet, akár egy ablakot. Egy széf van mögötte a falba süllyesztve. Molly beüti a tizenhat számból álló kódot, és a széf ajtaja kinyílik.

Kortyol egyet a kávéjából, és felveszi a pénzt az asztalról. Puding végzett a reggelivel, most gazdája formás lábához dörgölőzik. Molly a pénzzel a kezében lehajol, és megsimogatja a macskát.