Repülj madár!

Pálos Csilla

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Kovalik Viktória

Illusztráció: Pálos Csilla

Korrektúra: Vörös Eszter

„Könyvemet a gyerekeknek, az ifjúságnak és a fantasztikus irodalmat kedvelőknek ajánlom, hogy egy mesésebb regény formájában közelebbről is megismerkedhessenek népünk ősi legendáival.”

„Nézd a világot: annyi milliója,

S köztük valódi boldog oly kevés.

Ábrándozás az élet megrontója,

Mely, kancsalúl, festett egekbe néz.”

Vörösmarty Mihály: A merengőhöz

I. rész Repülj madár!

Első fejezet – A turultojás

Odakint már alkonyodott. A házak kéményéből füst gomolygott a magasba, november vége felé járt az idő. Egy róka a falu széléhez settenkedett, élelmet keresett magának. Korgó gyomra bátorságot adott neki, így emberek lakta vidékre merészkedett. Udvarról udvarra ólálkodott, hátha csemegére lelhet valamelyikben. A faluban mindenki a házában melegedett, a róka könnyen észrevétlen maradt.

Szél támadt. Megrezegtette a fák csupasz ágait, az első hó illatát hordozta magával. A róka hirtelen mozdulatlanná dermedt, nem tudta, mitévő legyen. Nem szeretett emberek lakta helyen kóborolni, mert már előfordult, hogy majdnem otthagyta a fogát. De hát mégiscsak korgott a gyomra. Fagyos idők jártak, az erdőben nem talált elegendő élelmet magának. Az éhség pedig nagy úr.Képtelen volt parancsolni ösztöneinek.

Az egyik ház udvarából húsillatot érzett, mire a gyomra fájdalmasan megmordult. A kerítésen tátongott egy kicsiny rés, melyen pont át tudta préselni magát, és az illat irányába osont. A fenséges étel tulajdonosa nem volt más, mint egy pulikutya. Az állat annyira elmerült a lakmározásban, hogy észre sem vette a betolakodót az udvaron. A róka már nagyon éhes volt. Hátulról támadott. Belemart a kutya nyakába, aki nyüszítve a földre hanyatlott. A róka nyomban lakmározni kezdett a zaftos húsból. Ő is olyannyira belefeledkezett az ételbe, hogy észre sem vette, amikor kattant a villany.

– Az áldóját! – kiáltotta Nagypapa, amint megpillantotta a rókát.

Az állat ijedten felkapta a fejét, és az öregemberre sandított.

– Nem mégy innét! – lóbálta felé a botját, ám a róka mozdulatlan maradt. A gyomra még mindig korgott, nem evett eleget.

Egy darabig rezzenéstelenül lesték egymást. Nagypapa félt, hogy a róka veszett lehet, így nem mert közelebb merészkedni hozzá. Az állat sem tágított, mert még mindig éhes volt. Tán egy napig is így maradtak volna, ha nem történik meg az a csodálatosan furcsa dolog, amitől Nagypapának könnybe lábadt a szeme.

Egy szarvas ugrott át a kerítésen! Olyannyira könnyedén ívelte át a magaslatot, hogy Nagypapa még a száját is eltátotta döbbenetében. A kecses állat megállt a róka előtt. Dobbantott egyet a lábával, mire a róka menekülve átpréselte magát a kerítés lyukán és eliszkolt az alkonyi homályban az erdő fái felé.

Nagypapa nyelt egyet. A szarvas gyönyörű volt! Agancsa hatalmasra nyúlt, szőre szürkésbarnán csillogott. Ilyen közelről még sosem látott kifejlett gímszarvast. A bikát nem zavarta a szokatlan helyzet. Ismét átugrotta a kerítést, majd elvágtatott az erdő irányába, mígnem végül őt is elnyelte az alkonyi homály.

Havazni kezdett, a pulikutya felvonyított.

Nagypapa a sebesült állat mellé botorkált, felvette az ölébe és bebicegett vele a házba.

– Mi történt, Papa? – kérdezte ijedten Nyuszi a vérző pulira meredve.

Nagypapa lefektette a nyöszörgő kutyát a szőnyegre, vizet tett fel forralni, majd elővett egy törülközőt és a meleg vízzel átmosta a kutya sebeit.

Nyuszi leült törökülésbe a puli mellé. Rátette a kezét a szaporán mozgó mellkasra, szemét szomorúan Nagypapára meresztette.

– Rendbe jön Morzsi?

– Rendbe kell jönnie.

– Mi történt vele?

– Megmarta egy róka.

Nagypapa gondolatai még mindig a szarvasbikán jártak. Miért ugrotta át a kerítést? Mintha szándékosan tette volna, hogy segítsen neki…

A szarvasról eszébe ötlött egy ősi legenda a magyarokról, melyről még a nagypapája mesélt neki, akit szintúgy az ő nagyapja avatott be ebbe a történetbe. Így szállt a történet apáról fiúra. Ez már réges-rég kiment a fejéből. Ha nem látta volna az imént a szarvast, a legenda talán sosem jutott volna az eszébe.

Nagypapa tűnődve nézett unokájára. Nyuszi már elég idős volt ahhoz, hogy ilyen történetet halljon. Az idő hűvösre fordult, aludni pedig még korán lett volna. Pont ideális volt a meséléshez.

Nagypapa leült a karosszékbe. Botját a falnak támasztotta, majd a kislányra emelte a tekintetét.

– Szeretnél mesét hallani, drága Nyuszi?

– Igen – felelte a kislány, miközben a szuszogó kutyát simogatta.

– Valami olyat mondok neked, amely eltereli a figyelmed Morzsiról. Kisfiú koromban még én is a nagypapámtól hallottam.

– Jó. Csak maradjunk közben Morzsi mellett.

Nagypapa elmosolyodott, majd belekezdett.

– Egyszer régen, még a honfoglalás előtti időkben, a magyarok Levédiában táboroztak. Akkoriban hét törzsben éltek, nomádok voltak. Évszakonként költözködtek, hogy az állataik megfelelő

táplálékhoz jussanak. Jurtákban1 éltek, melyek padlója gazdag mintázatokkal font szőnyegekkel volt borítva. Prémeik a jurta falain lógtak, míg kincseiket a ládáikban őrizgették. Napközben a fiúk a nyájakra vigyáztak, a férfiak vadászatra mentek, az asszonyok és lányok pedig főztek.

Volt azonban egy igen nagy baj; több magyar is fel akart hagyni a nomád életmóddal, és le szeretett volna telepedni. Levédia hiába lett volna ígéretes hely, a kazárok hona volt. A kazár pedig nagyon harcias nép volt, hol barátként, hol pedig ellenségként kezelte a magyarokat.

Mikor ez a történet a kezdetét veszi, a kazárok épp ellenségnek tekintették a magyar népet. Ki akarták űzni őket Levédiából, nem voltak többé hajlandók megtűrni őket. A magyarok közt azonban akadtak olyanok, akik ezt nem akarták hagyni. Fel akarták venni a harcot a kazárok ellen, meg szerették volna hódítani Levédiát.

Ezekben az ellenséges időkben történt, hogy a kazárok fiatal, életerős magyar fiúkat raboltak el.

Ödent és Borsot is így szakították el egymástól. Ám azt még senki sem sejthette akkor, hogy ők a magyar nép kiválasztottai.

Öden és Bors családja Csanád vezér törzsének táborához tartozott. Sok derék ember élt ebben a törzsben, a hét vezér közül a legtöbb magyar Csanádot tartotta a legjózanabb gondolkodásúnak. Őt nem a hatalom és a becsvágy, hanem az esze és a szíve vezérelte. Mindig aszerint döntött, ahogyan a törzsének a legjobban kedvezett.

Csanád vezér törzse magvető havától2 egy völgyben vert tábort magának, messze a kazárok falvaitól. Öden és Bors szerették ezt a vidéket. Itt könnyedén tudtak a juhokra vigyázni, és a terep kiváló volt a harci gyakorlatok elsajátítására is. Már mindketten harcképes fiúnak számítottak, Bors tizenhárom, Öden pedig tizennégy éves volt. Külsőre nemigen hasonlítottak egymásra. Bors vékony volt és alacsony, haja világosbarnán csillogott. Öden ellenben magas volt és vállas, haja pedig sötétbarna volt. A két testvér még sosem töltött külön egyetlen napot sem egymástól, így nagyon ragaszkodtak egymáshoz.

Történt azonban – egy egész kellemes idejű enyészet havi3 napon –, hogy az élet csúnyán kitolt velük. Aznap elválasztották őket egy időre egymástól. Ha ezt reggel tudták volna, egész biztosan nem szólalkoztak volna össze.

– Melyikünk vigyázzon ma a nyájra? – kérdezte Bors, miután kora reggel kiléptek a jurta elé.

– Jaj, Bors – fintorgott Öden. – Hát te!

Borsnak fejébe szökött a vér.

– Miért?

– Mert én idősebb vagyok nálad.

– Tehát?

– Én döntök mindenben!

Bors lemondóan sóhajtott.

– Haha… Nagyon vicces vagy ma.

– Mint minden nap – kacsintott Öden. – Jut eszembe! Ki nem találnád, ki leskelődik rád megint a bokor mögül!

Bors sötéten összeráncolta a homlokát.

– Csuda?

– Hát igen… A rossz nővért választottad.Kár, hogy nem Gilvád a barátnőd. Ő olyan gyönyörű!

– Csuda nem is a barátnőm!

– Hát persze – vigyorgott Öden. – Azért leselkedik minden nap utánad ötéves korodtól fogva!

– Nem a barátnőm!

– Nekem mindegy. Na! Mit állsz még itt? Nem mész már vigyázni a nyájra?

– Egész héten én vigyáztam a juhokra! – mérgelődött Bors.

– Akkor ez ma sem okozhat gondot.

Bors mérgesen Ödenre pillantott, majd pulijával elindult a domboldal irányába. Már megszokta, hogy bátyja félvállról vette a dolgokat. Az utóbbi időben ráadásul csak a lányok jártak a fejében, és ez még inkább arra sarkallta, hogy kimentse magát a feladatok alól. Ezt leszámítva Bors nagyon ragaszkodott Ödenhez. Ha nem lett volna a bátyja, nem lett volna vidám az élete.

A táborból kiérve a pulikutya vészjóslón ugatni kezdett. Körbe-körbeszaladt Bors körül, majd egy óvatlan pillanatban beleharapott a fiú bokájába.

– Nyughass már! – szólt rá Bors és parancsolón felemelte a mutatóujját.

A puli nem hagyta abba a futkározást, ezért a fiú megállt és fülelni kezdett. Nem is olyan

messziről, a dombok irányából patazaj hallatszott. Mintha egyre közelebb és közelebb lovagolt volna egy sereg a tábor felé…

Kazárok!

Ez volt az első gondolat, ami a fejébe villant. Majd…

Öden!

Nyomban hátrafordult és futni kezdett vissza a táborba. A puli csaholva követte, ő pedig egyenesen a sátrukig rohant.

A lódobogás egyre közelebbről hallatszott, a lovasok több tucatnyian lehettek. De vajon tényleg kazárok voltak? Bors még sosem találkozott kazárokkal, csak hírből hallotta, hogy magyar táborokat égetnek fel, ahonnan harcképes fiúkat rabolnak, hogy később a saját seregeikbe állítsák őket.

– Öden! – kiáltotta lihegve, mire bátyja kilépett a jurta vászonajtaján. – Azt hiszem… Azt hiszem…

Öden most kivételesen nem nevetett. Komoly tekintettel meredt a domboldal irányába, ahol immár megpillanthatta a félelmetes sereget. Lovaik vágtájában porzott utánuk a föld, íjaikat előreszegezvén nyargaltak a tábor felé.

– Azonnal el kell bújnunk! – ragadta meg Öden az öccse vállát. – Eredj a jurtába! Hozd a fegyvereid!

Bors félelemtől dobogó szívvel húzta félre a jurta vászonajtaját. Kapkodva az övére csatolta szablyáját, íját, tegezét4 és tarsolyát5, kését pedig a mokaszinébe6 rejtette. Mire kilépett a jurtából, Öden kezében már harci helyzetben állt az íj, amit védekezőn a közeledő lovasok felé tartott.

– Bújj a hátam mögé! – suttogta Borsnak.

A fiúnak nem kellett kétszer mondani. Gyorsan behúzódott bátyja mögé, majd hátrálni kezdtek az erdő fái felé. A tábor búvóhelyét mégsem sikerült megközelíteniük. A kazárok gyors iramban vágtattak a jurták közé, nem jutott idő a menekülésre.

Hátulról elsuhant mellettük egy lovas. Megragadta Bors grabancát, maga elé akarta ültetni a lovára. A fiú sikítva kapkodott a kése után, mégsem tudta elérni a mokaszin szárát. A kazár végül elengedte, így leesett a földre. Mikor szuszogva hátranézett, a lovas már a másik irányba vágtatott, nyíllal a vállában.

– Köszönöm – nyögte Bors erőtlenül Ödennek, aki addigra már egy másik kazárt vett célba.

Bors mindenütt vért látott. Ilyet még sosem tapasztalt. Nem így képzelte el a csatákat. Testét remegés rázta, némán figyelte az eseményeket. Képtelen volt megmozdulni, nemhogy harcolni!

Igaza volt apjának. Gyenge volt, nem volt férfinak való.

– Bors! – hallotta meg egyszeriben Öden segélykiáltását.

Egy kazár lovas Öden mellé vágtatott. Kardjával kilökte az íjat a kezéből, majd a fiút a lova elülső

részére hajította, akár egy bábut.

– Öden! – kiáltotta könnyes szemmel Bors.

Bors remegve vette kezébe íját, tegezét azonban a földre ejtette, melyből kiszóródott az összes nyíl.

– Bors! – hallotta távolabbról Öden erőlködő kiáltását. – Bors! Fuss el! Menekülj!

Bors megszúrta az ujját az egyik nyíl hegyével. Hiába próbálta, nem sikerült belehelyeznie egyetlen nyilat sem az íjába, pedig apja számtalanszor tanította neki.

Kürtszó hallatszott.

Bors ijedten kapta fel a fejét. A kazár lovasok elmenőben voltak. Már sehol sem látta azt, amelyik felkapta lova hátára a bátyját.

– Öden – zokogta a fiú.

Tehetetlenségében lekuporodott a földre.

A táborban – még órákkal a kazárok távozását követőn is – káosz uralkodott. Egyesek a hozzátartozóikat szólongatták, míg mások tüzet oltottak vagy sebesülteket ápoltak. Buda és Szépa is a fiaikat keresték, nekik szerencsére még sikerült idejében a búvóhelyre menekülniük, így nem estek áldozatul.

– Öden! Bors! – szólongatták a fiúkat, választ azonban nem kaptak.

– Elvitték őket a kazárok – szipogta Szépa.

– Asszony! – morogta a férje. – Ne beszélj badarságot!

Azonban hiába rótták a köröket, nem leltek fiaikra. Már épp Buda is kezdett volna elbizonytalanodni, mikor meghallottak a sátruk közeléből egy nyöszörgő hangot. Az erdő szélénél, egy bokor tövében találták meg kisebbik fiukat, aki erőtlenül, szipogva feküdt a hideg földön.

– Kisfiam – ölelte át Borsot az édesanyja. – Hát teveled meg mi történt?

Bors sápadt volt és ijedt, apja tekintetét szándékosan kerülte.

– A kazárok elrabolták Ödent – motyogta lesütött szemmel.

– Egek! – sóhajtotta Buda. – De hát… Mi történt?

Bors behunyta a szemét.

– Menekültünk. Ödent pedig… elkapta az egyik lovas.

Megborzongott. A lelkiismeret is egyre jobban furdalta, hisz nem volt képes megmenteni a bátyját, ahogyan Öden mentette meg őt a lovas elől. Még a gondolatát sem bírta elviselni annak, hogy esetleg nem láthatja többé. Valamit tennie kellett. Végre erőt kellett vennie magán és férfiként viselkedni. Nem hagyhatta cserben bátyját, nem maradhatott itthon a táborban, nem ülhetett ölbe tett kézzel, mintha mi sem történt volna.

Kibontakozott anyja öleléséből, majd szédelegve felállt.

– Utánamegyek…

Szépa könnyes tekintettel meredt rá.

– Hogy még téged is elveszítsünk?

Bors leszegte a fejét. Nem tudta bevallani szüleinek, hogy az ő hibájából rabolták el Ödent.

– Engem nem fogtok! – jelentette ki végül keményen, ám észrevette, hogy hangjában sokkal több erő rejlett, mint a lelkében. – Ő is utánam jönne. Meg kell mentenem! Mielőtt… túl késő lesz.

Buda hosszas hallgatásba merült. Mindenki tudta, hogy Öden sokkal erősebb,mint Bors.

– Rendben – mondta végül Buda.

Bors meglepetten nézett apjára, akinek a szemében aggodalom csillant. Nem hitte volna, hogy apja ilyen gyorsan beadja majd a derekát. Ám tudta, Buda nem kísérheti el. Öregségére sokat betegeskedett, az erő kezdett kiszállni a testéből.

– De… Merre keressem? – kérdezte Bors. – Merre viszik a kazárok a foglyaikat?

– Egy falujuk börtönébe, de hogy melyikbe, azt még Csanád vezér sem tudja pontosan.Egyedül annyi biztos, hogy északnak kell indulnod, Csanád vezér legalábbis abba az irányba szokta kerestetni a börtönt a seregével.

Bors bólintott, mire Szépa könyörgőn megragadta őt.

– Rád itt van szükség, kisfiam, a táborban!

A fiú elfordult, nem akarta anyja esdeklő arcát nézni. Igen. Neki is igaza volt. A táborban is szükség lett volna rá. Apja betegeskedett, segíteni kellett volna odahaza. De nem tehette ezt Ödennel. Meg kellett mentenie, mert a bátyja is a keresésére indult volna.

– Lovat nem tudok adni – mondta Buda –, gyalog kell menned.

Bors odahaza kapott Szépától az útra elemózsiát, egy kisebb jurtát és meleg pokrócokat. Magára öltötte legmelegebb kaftánját7, nadrágját, és kepenegét8. Fejébe húzta kalapagját9 is, s mikor már mindennel készen állt, útnak eredt.

Nehéz gondolatok közepette vágott át a völgyből kifelé néző dombokon, ahol a juhoknak már csak a hűlt helyét találta. Nagyot sóhajtott, nem nézett hátra. Rettegett a rá váró feladattól. Félt, hogy egyedül képtelen lesz megtalálni Ödent, és kudarcot fog vallani.

Az idő észak felé hidegebbé vált, beköszöntöttek a fagyok. Hosszú napok teltek el, egyre többször meg kellett állnia tüzet rakni és felmelegedni. Félelme is jobban megnövekedett, olyan érzés kerítette hatalmába, mintha valaki követné. A babonák – melyeket kiskorában hallott a lidércekről10

vagy a vadleányról11 – egyre nagyobb félelmet keltettek benne. Világéletében rettegett a sötét erdőktől, főként így, hogy egyedül kellett bandukolnia.

De meg kellett találnia Ödent. Ebből erőt tudott meríteni, habár fogalma sem volt, melyik kazár faluban keresse bátyját. Egyedüli támpontja az volt, hogy észak felé kell tartania.

Egyik reggel – miután lebontotta jurtáját – motoszkálásra lett figyelmes. Először azt gondolta, valamilyen állattal akad majd dolga, ám hamar rájött, hogy emberi léptek zaját hallja. Ijedten nézett körül, s mikor megpillantotta a zaj okozóját, azt hitte, menten idegbajt kap.

– Hát te meg mit keresel itt!?

Csuda állt előtte. A lány, aki kiskorától bosszantotta, aki minden egyes nap leskelődött utána. A fiú meghökkenve nézett vele farkasszemet. Alig hitte, hogy a lány képes volt idáig követni őt.

– Izé – mondta köszönés gyanánt Csuda.

– Követtél engem… Idáig…?

– Nem – rázta meg a fejét. – Nem követtelek.

Bors hitetlenkedve nézte a lányt.

– Akkor meg hogy kerülsz ide?

– Nem tudom.

Borsnak ez már túl sok volt. Az még hagyján, hogy otthon, a táborban leselkedett utána. Na de hogy a táboron kívül is zaklassa! Ez már több volt a kelleténél.

Bors bosszankodva leült egy farönkre. Elővette batyujából füstölt sonkáját, majd letört belőle egy darabot és majszolni kezdte.

– Adsz egy kicsit a sonkádból? – kérdezte a lány.

Bors elgondolkozva tört neki. Csuda kikapta a fiú kezéből a darab húst és egy pillanat alatt magába tömte. Rávigyorgott a fiúra, majd széttárta a karját és körbe-körbeforgott.

– Jaj, de mókás! Mindjárt elszédülök!

Bors türelmetlenül visszarakta batyujába a sonka maradékát, majd felállt.

– Jaj de jó! Bors, gyere! Próbáld ki! Jól felmelegít! Olyan hideg van itt kint az erdőben!

– Van neked pokrócod az alváshoz?

– Hát persze! Ne légy már bolond!

– Én biztosan nem vagyok az – dörmögte magában a fiú.

Csuda addig-addig pörgött, míg a szédüléstől elvesztette az egyensúlyát. Miután a földre huppant, kacagni kezdett.

– Jaj! Nagyon szédülök! Haha!

Bors mérgelődve figyelte a lányt. Hihetetlennek tűnt, hogy idáig követte. Ráadásul egyáltalán nem is zavartatta magát! Úgy tett, mintha ez az egész helyzet teljesen normális volna.

A lány örömteli hangja mellett Borsnak hirtelenjében más is megütötte a fülét. Mintha brummogás hallatszott volna… Felemelte a kezét, mire Csuda is fülelni kezdett. Egetrengető üvöltés, ágreccsenés és brummogás hallatszott. Csirip-csirip, lehelte valaki, majd elhalkult.

A fiú ereiben megfagyott a vér. Mitévők legyenek? Ha elmenekülnek, azzal csak felhívják magukra a figyelmet. De mégsem maradhattak ott! Óvatosan az íjához emelte a kezét, azonban remegő kezéből ismét kiejtette a nyilakat.

Eközben észre sem vette, hogy Csuda pár méterrel előrébb lopódzott. Lábujjhegyre állva figyelte egy bokor mögül az eseményeket, s intett Borsnak, hogy ő is menjen közelebb.

– Nézd csak! Ott elöl. Látod? – suttogta.

A fiú nem akart gyávának tűnni, így ő is lábujjhegyre emelkedett. Arcából rögvest eltűnt a maradék vér is, mikor megpillantott egy két méter magas barnamedvét és egy hasonlóan óriási termetű madarat harc közben. Bors megdörzsölte a szemét, ám nem képzelgett. Az óriásmadár teljes valóságában ott állt előtte pár méterrel. Csőre kampós volt, lábai csupaszok, s még füle is volt neki, amin szintúgy nem viselt tollakat.