A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ella Maise: To Love Jason Thorn, Ella Maise, 2015

Fordította

VARGA CSABA

Copyright © Ella Maise

Hungarian translation © Varga Csaba, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-71-7

Ajánlom ezt a könyvet mindazoknak, akik voltak már szerelmesek, és érezték, hogy közben a hasukban a létező legcsodálatosabb vihart keltik azok a bizonyos pillangók. Ha pedig a fiú nem viszonozta a szerelmet, akkor ez legyen az ő baja! Egy idióta!

Első fejezet

Olive

Egészen addig, amíg nem találkoztam Jason Thornnal, kizárólag bolyhos fehér felhőkről, csinos, rózsaszín ruhácskákról, finom almás süteményről, és természetesen a szomszéd kislány, Kara bátyjáról álmodoztam.

– Egy szót se többet erről, Jason! Drágám, te bármikor itt aludhatsz nálunk.

Már éppen indultam volna le, hogy segítsek anyunak megteríteni az asztalt, amikor meghallottam a hangokat, és megálltam.

– Látod? Mondtam, hogy rendben lesz! Gyere, menjünk fel a szobámba!

– Várj csak, Dylan, ne siess annyira!

Hallottam a halk koccanást, ahogy anyu a konyhapultra tette a kávéscsészéjét, majd néhány pillanattal később újra megszólalt:

– Jason, egész biztos vagy abban, hogy ne szóljunk senkinek sem? Talán jó volna, ha valaki ránézne a mamádra, és meggyőződne arról, hogy minden rendben van-e, vagy felhívhatnánk az apádat, és szólhatnánk neki, hogy ma éjjel itt alszol nálunk. Lefogadom, hogy nagyon aggódna, ha hazatelefonálna, és egyikőtökkel sem tudna beszélni.

Az anyu kedves, együttérző nő volt – senki nem kételkedett abban, hogy a szíve aranyból van. Ezt a megállapítást olyan sokszor hallottam a nagyapámtól, hogy gyerekként biztosra vettem, szó szerint igaz. Nagyapa azért dicsérte a mamát, mert képes volt elviselni az apukámat. Ugyanakkor anyunak megvolt a maga sötét oldala is, ami akkor mutatkozott meg, amikor vad elszántsággal megpróbálta megvédeni mindazokat, akiket a családja tagjainak tekintett.

Eltekintve ettől, igazi tündér volt, ahogy az apám mindig is hívta. Varázslatos módon bárkit mosolyra tudott fakasztani, még azokat is, akik éppen szomorúak voltak valami miatt. Erre a bizonyíték, hogy engem is mindig megnevettetett a fogorvos előszobájában, pedig egy hatéves (kis híján hét!) gyerek számára az nagyon félelmetes hely. Ha anyu belépett a szobába, nagy volt az esélye annak, hogy pillanatokon belül boldogan nevetünk majd.

Nem csak engem és a bátyámat varázsolt el így, ugyanilyen hatással volt a barátaimra is. Valahányszor anyu jött el az iskolába, hogy hazavigyen minket, mindannyian fülig érő, bugyuta mosollyal bámultak fel rá. Most, hogy jobban belegondolok, a barátaim arckifejezése Buzzra, arra a kutyusra emlékeztetett, akit Kara kapott pár héttel ezelőtt. Ó, mennyire imádtam, ahogy Kara bátyja, Noah játszott a kiskutyával; mindig is úgy véltem, megmenthetünk néhány kutyakölyköt, miután megkérte a kezemet, hogy a felesége legyek.

Ajaj…

Na szóval, nekem nem engedték meg, hogy saját kutyusom legyen otthon, és természetesen fel sem merült volna bennem, hogy titokban hazahozzak egyet, amikor anyu nincs otthon – csitt, ezt nehogy elmondd bárkinek is –, viszont sokszor láttam, milyen képet vág az apró jószág, ha akart valamit Karától.

Mindent egybevetve, akkor régen úgy véltem, elég nehéz a gyerekek élete, ám ha valakinek olyan anyukája van, mint az enyém, az azért kicsit javít a helyzeten. Éppen ezért mindig is rá szerettem volna hasonlítani. Boldoggá akartam tenni az embereket, hogy egy időre megfeledkezhessenek a bánatukról, arra készültem, hogy felvidítsam őket, mint ahogy a mama is tette velünk.

Csakhogy akadt egy icipici kis bibi… az az igencsak szembeötlő tény, hogy az én szívem nem volt aranyból, mivel sosem sikerült békésen vagy méltóságteljesen viselkednem, míg anyu maga volt a béke és a méltóság eleven szobra.

Ez persze nem az én hibám volt, mindig Dylan miatt gurultam dühbe. Ha valakit okolni lehetne helytelen viselkedése miatt, úgy a felelősség kizárólag Dylant illeti, nem engem.

A bátyám folyamatosan pokollá tette az életemet, valószínűleg már a születésem pillanatától kezdve. Sajnálatos módon nem emlékszem létezésem első éveire, de le merném fogadni, hogy már akkor is egyfolytában szemétkedett velem. Anyu és apu szerint alig néhány nappal azután, hogy hazahoztak a kórházból, Dylan közölte velük, hogy vigyenek vissza oda, ahol találtak – a szemeteskuka mellé. Hihetetlen, hogy ennyire pofátlan volt, igaz? Az én szerető bátyókám.

Még csak arra sem volt szükség, hogy hozzátegyen egy ravaszul elkendőzött fenyegetést. Emlékszem, egyszer ellopta velem a babakocsit, és körbe-körbe rohangáltunk a parkban. Szerintem azt akarta, hogy belehaljak az izgalomba.

Már egész kis koromban rájöttem, hogy simán lehetne nekem is aranyból a szívem, ha a körülöttem sertepertélő Dylan nem térítene mindig vakvágányra. Valahányszor felbukkant a közelemben, igen nagy volt az esélye annak, hogy valamivel kikészít, én kiborulok, és emiatt őrjöngve üvöltözünk egymással.

Cseppet sem bájos, ha valaki vöröslő arccal, teli torokból üvölt, mert egy valaki nem hajlandó „Én Kicsi Pónim”-at játszani vele.

Jason gondosan megválogatott szavai hoztak vissza a jelenbe, miközben bal kéz felől a lépcső mellett a falra tapadva hallgatóztam.

– Köszönöm, Mrs. Taylor, de nem hiszem, hogy az apámat akár csak kicsit is érdekelné, hogy hol alszom, és… az anyám pedig reggelre valószínűleg rendbe jön. Bizonyára csak mélyen elaludt. Ez az egész amúgy is az én hibám; oda kellett volna figyelnem az időre, hogy hat előtt hazaérjek.

– Ott játszottunk kint az utcán, Jason. Éppenséggel a házatok előtt. Nem hiszem, hogy bárki is téged okolhatna. Amúgy pedig ki a fene fekszik le aludni hat órakor, anyu? Ennél még Olive is tovább maradhat ébren.

– Dylan – mondta anyu halkan, mielőtt felsóhajtott volna.

Büszkén elmosolyodtam. Kifejezetten sokáig fent maradhattam. Néha még 9-kor sem aludtam.

Néhány pillanatig teljes volt a csend, aztán egy szék lába súrolta a padlót, mivel valaki felkelt az asztal mellől.

– Jól van Jason. – Anyu beletörődő hangja törte meg a kellemetlen csendet.

Ki az a fiú, akit mindenki Jasonnek szólít? Lehet, hogy annak a családnak a gyereke, aki pár nappal ezelőtt beköltözött az egyik szomszédos házba?

Hogy a csudába lehet, hogy Dylan nem mutatott be az új barátjának?

– Téged mindig örömmel látunk ebben a házban. Szeretném, ha ezt sosem felejtenéd el.

– Köszönöm, Mrs. Taylor. Ez sokat jelent nekem.

– Mi volna, ha felmennétek megmosakodni, amíg én tálalom a vacsorát? Utána felhívjuk az apádat, és gondoskodunk róla, tudja, hogy biztonságos helyen vagy.

– Arra tényleg semmi szü…

– Mondjuk azért, hogy én megnyugodjak.

– Gyere, Jason! – hallottam a bátyám halk hangját. – Megmutatom neked az új videojátékomat. Aputól kaptam.

Ó, ami azt illeti… mindig is úgy véltem, szemétség, ahogy ilyen irigyen őrzi a játékait. Sosem engedte, hogy én is együtt játsszak vele.

Sarkon fordultam, hogy visszarohanva a szobámba, az ajtórésen keresztül kilesve derítsem ki, ki is ez az új fiú, amikor a mamám újra megszólalt:

– Dylan, segítenél megteríteni az asztalt? Aztán te is felmehetsz Jason után az emeletre, és én majd szólok, ha kész a vacsora.

– Persze, anyu – válaszolta a bátyám szolgálatkészen. – A fürdőszoba a második ajtó balról, Jason. A szobám mellette van. Mindjárt jövök én is.

– Segíthetek valamit, Mrs. Taylor? Szívesen segítek.

– Ó, olyan aranyos vagy, Jason. Figyelj csak, ma este még a vendégünk vagy, de holnaptól kezdve valahányszor csak átjössz ide, megengedem neked, hogy segíts, rendben? És legyél szíves, hívjál egyszerűen Emily néninek.

– Rendben, Mrs. Ta… izé… Emily néni. Nagyon szépen köszönöm, hogy itt aludhatok ma este. Na, akkor fent leszek a szobádban, Dylan.

Hallottam, hogy jön fel a lépcsőn.

Csendben, türelmesen vártam, hogy odaérjen hozzám. Mivel Dylan nem volt ott vele, a legcsekélyebb gond nélkül ráköszönhetek, hogy üdvözöljem az új szomszédfiút.

Jaj, ez a Dylan… csak azért, mert négy évvel idősebb volt nálam, nem kellett volna zsarnokként viselkednie.

Lehet, hogy szőke az új fiú? Lehet, hogy sötét szeme, sötét haja van, meg olyan álmodozó tekintete, mint Kara bátyjának, Noah-nak, aki alig pár héttel ezelőtt töltötte be a tizennyolcat. Anyu szerint Noah egy kicsit öreg volt hozzám, ám egyszer korábban azt is megemlítette, hogy egy lány igenis legyen merész. Bár tiszta szívemből szeretem anyut, ebből azért rájöttem, hogy néha ellentmond magának.

Mivel úgy tűnt, hogy ez a Jason Dylan barátja, ezért erősen kételkedtem abban, hogy bárki is szívesen álmodozna róla.

Ekkor azonban váratlanul nagyon különös dolog történt a pocakomban. Elkomorodtam, és lesimítottam a ruhámat. Akár Dylan barátja, akár nem, igenis kötelességem köszönteni házunk vendégét, hiszen ahogy hallottam, ez a fiú igen nyugtalan volt amiatt, hogy itt kell aludnia nálunk.

Tommy, az egyik legjobb iskolai barátom biztosra vette, hogy egy szép napon a felesége leszek, ám én semmi ilyet nem ígértem neki. A közelében sosem fogott el izgatottság, amikor délutánonként együtt játszottunk.

Először Jason sportcipőjét pillantottam meg. Ma is emlékszem rájuk: a fehér cipő meglepően tisztának tűnt egy ilyen korú fiú lábán. Belém villant, hogy talán ez a srác nem lesz annyira bunkó, és nem fog kigúnyolni, mint Dylan többi haverja.

A lehető legédesebben elmosolyodva lassan felemeltem a fejemet, hogy a szemébe nézzek. Megtorpant, amikor észrevette, hogy ott lapulok a fal mellett. Így volt alkalmam alaposan szemügyre venni, és eltűnt a mosolyom, mivel leesett az állam.

Jason? Mi ez a Jason? Pillangók? Pillangók tömege kelt szárnyra a hasamban? Róluk mesélt olyan sokat anyu? Nagyon úgy éreztem, sok ezer pillangó repked a hasamban. Lehetséges, hogy ugyanolyanok, mint amilyeneket a mamám is érzett, amikor először találkozott apuval?

Mi lehet a srác vezetékneve? Mert azt akartam… na jó, ezt töröljük… arra volt szükségem, hogy az ő vezetékneve legyen az enyém is. Nem holnap, nem is tíz vagy húsz év múlva. Egy napot sem akartam várni – most azonnal volt szükség a csodára.

Úgy tűnt, egy pillanatra meglepte, ahogy ott állok, mert gyorsabban magához tért, mint én. Egy bágyasztóan édes mosolyt villantott felém, és az arca bal oldalán megláttam egy gödröcskét.

– Van egy gödröcskéd – nyögtem ki, mivel valósággal elvesztem abban az apró mélyedésben. Mintha varázserő hatott volna rám.

Becsuktam a számat, és éreztem, ahogy tűzbe borul az arcom. Nagy nehezen, bizonytalanul sikerült viszonoznom a mosolyát.

– Szia, Picúr, biztos te vagy Dylan kishúga. Jason vagyok.

– Szia – mondtam bátortalanul, és félénken odaintegettem neki.

A mosolya még fényesebben ragyogott, és az arcom ismét tűzbe borult. Az ujjam köré csavartam egy elszabadult hajtincsemet, és szinte fülig ért a szám.

Hűha!

Annyira cuki volt! Megköszörültem a torkomat, és felé nyújtottam a kezemet pontosan úgy, ahogy az apukám is szokta, ha egy ismeretlennel találkozott, és be akart mutatkozni.

– Olive vagyok, a barátaim Livnek vagy Olinak szólítanak, mert azt hiszik, hogy hülye nevem van.

Jason a homlokát ráncolva a tenyeremre nézett, majd a szemembe, és utána erősen megszorította a kezemet.

– Tényleg? – kérdezte, miközben én lelkesen bólogattam, és a jobb kezemet gyorsan eldugtam a hátam mögé. – Szerintem nagyon is szép neved van, kicsi Olive. Nehéz volna elfelejteni azt, akit Olive-nak hívnak. Ráadásul gyönyörű a zöld szemed; szerintem ez a név nagyon is illik hozzád!

– Gyönyörű?

Gyönyörű?! Soha többé nem fogom megmosni a jobb kezemet!

A mosolyom már majdnem körbeért a fejemen, és biztosra veszem, ez volt az a pillanat, amikor fülig beleszerettem ebbe a titokzatos, gödröcskés arcú fiúba, aki ma éjjel itt alszik, alig háromlépésnyire a szobámtól.

– Te vagy az új szomszédunk? – kérdeztem. Nagyon reméltem, hogy ez a helyzet. Mindenképpen újra akartam találkozni vele.

– Igen, múlt héten költöztünk ide.

Biccentettem. Ez jó hír volt – így majd több időt tölthetünk együtt.

– Mivel azt mondtad, hogy tetszik a nevem, feleségül is veszel? – kérdeztem.

Elvörösödött, és néhányszor kinyitotta, majd újra becsukta a száját. Végül elnevette magát, és ezt kérdezte:

– Tessék?

Megvontam a vállam.

– Az apukám nem szeretné, ha mostanában férjhez mennék. Még legalább harminc évig nem. Én azonban nem hiszem, hogy olyan sokáig kellene várnunk. Na most akkor hamarabb is el tudnál venni?

Megvakarta a fejét, ami miatt még jobban nézett ki.

– Azt hiszem, még túl fiatalok vagyunk ahhoz, hogy összeházasodjunk, Picúr.

Összetörten lesütöttem a pillantásomat.

– Apukám is pont ezt mondja. Én mindig is azt gondoltam, hogy Noah, a szomszéd srác lesz a férjem, de a papa ezt határozottan ellenzi. Még anyu is úgy véli, hogy Noah túl öreg hozzám. A te esetedben viszont azt hiszem, kivárhatom, míg idősebb leszel.

Töprengve bólintottam.

– Közben persze neked is várnod kell rám. Na jó, most lemegyek, és segítek anyunak vacsorát csinálni. Dylan mindent elszúr.

A hátam mögött összekulcsoltam a kezemet, és újra a cipőjét bámultam.

– Az a helyzet, hogy segítettem anyunak almás pitét sütni, és vaníliaöntetet készíteni. Odafigyelek arra, hogy te kapd a legnagyobb szeletet. Imádni fogod, és először te kóstolhatod meg.

Tudtam, hogy a srácok számára fontos a kaja, hiszen az apukám is mindig nagyon örült a finom házi kosztnak. Az én kicsi szívem ezen a napon lett először szerelmes, és azt reméltem, hogy Jason is belém zúg, miután megkóstolta a süteményt.

Halkan elnevette magát, és egy ujjal megérintette az államat. Ez úgy meglepett, hogy tágra nyílt szemmel felkaptam a fejemet. Amikor megpillantottam ragyogó mosolyát, rá kellett harapnom az alsó ajkamra, hogy ne vigyorogjak úgy, mint valami kis pisis, mivel abból egyből rájött volna, hogy szerelmes vagyok belé.

– Köszönöm, Picúr. Lefogadom, hogy finom a süti, ha te csináltad. Jobb lesz, ha most engedlek lemenni. A vacsoránál majd találkozunk.

Amint ellépett mellettem, óvatosan meghúzta az egyik tincsemet, és még mindig széles mosollyal továbbsietett a fürdőszoba felé.

Összekulcsoltam a kezemet, nehogy integetni kezdjek utána, pontosan úgy sóhajtozva, mint Amanda barátnőm teszi, valahányszor megpillantja Dylant.

Lélekben már a felhők tetején táncoltam. Jason megérintette a hajamat. Megérintette az államat, és a szemembe nézett. Jason. A gödröcskés arcú új szomszédunk. Hoz-zám ért.

Hozzám. Ó…

Biztosra vettem, hogy belém szeretett. Hiszen mi okból mosolygott volna, miért nézett a szemembe, miért érintett meg, ha nem szerelmes belém? Ugye? Ugye?!

Második fejezet

Olive

Hét évvel később…

– Köszönöm, hogy használhatom a telefonodat, Amanda – mondtam suttogva, mivel a ruhásszekrényben rejtőzködtem.

– Miért suttogsz?

– Azért, hogy Dylan és Jason ne halljon meg.

– Biztos vagy abban, hogy jó ötlet, amit csinálsz? Úgy értem, hogy mégis mi a fene történik, Olive, ha Jason rájön, hogy te küldöd az SMS-eket?

– De hát pont azt akarom, hogy rájöjjön erre. – Egy pillanatnyi töprengés után azonban meggondoltam magam. – Na jó, talán nem egyből, de végül mégiscsak.

Amanda nagyot sóhajtott a telefonban.

– Szerintem ez nem annyira jó ötlet, Liv. Mi van, ha szól Dylannek? – Elakadt a lélegzete. – Mi van, ha felismerik a telefonszámot, és azt hiszik, hogy én vagyok az?

– Ne rinyálj már! Honnan a fenéből ismerhetnék az unokatestvéred telefonszámát? Ha tartod a szádat, senki nem fogja megtudni. És csak a mai estéről van szó. Többet nem küldök neki üzeneteket. A szüleim nincsenek itthon, ő viszont nálunk alszik, így tökéletes az időzítés.

– Olive! – a bátyám megdöngette a szobám ajtaját. – Megjött a pizza, gyere le, mert különben csak az üres dobozt rágcsálhatod.

– Jó, hogy be nem töröd az ajtót – dohogtam magamban. Kidugtam a fejemet a szekrényből, és kiüvöltöttem. – Jövök!

Kiléptem a szekrényből.

– Figyelj, most le kell mennem a földszintre. Mennyi az idő? – kérdeztem Amandától.

– Mikor fogsz írni neki? Tudni akarom ám én is, hogy mit válaszolt.

– Nem írhatok neked, miközben neki írok. Túl izgatott leszek hozzá. Viszont holnap majd felhívlak, és elmondom, mi történt.

– Nem-nem. Majd átjövök reggelizni, mert ki tudja, hogy mikor hívnál fel. Ezenfelül vissza kell adnom az unokatesómnak a telefonját. Csak holnap délutánig vannak itt nálunk.

– Rendben. Akkor holnap találkozunk. Kívánj nekem sok szerencsét!

A telefont odadobtam az ágyamra, majd vettem egy mély lélegzetet, és belenéztem a tükörbe. Szalmaszőke hajam lágy hullámokban borult a vállamra, a szemem izzott, és az arcom ragyogott, mivel lázas izgalom fogott el, hiszen ma éjjel bármi megtörténhet.

Egy pillantást vetettem remegő kezemre, és elnevettem magamat.

Nem akartam én mást ezen az éjszakán, mint üzenetet küldeni Jasonnek, és úgy chatelni vele, mintha egy ismeretlen volnék, az egyik rajongója. Napok óta készültem erre a kalandra. Küldök neki egy üzenetet, miközben eltitkolom, hogy ki vagyok. Az volna a legjobb, ha akkor válaszolna, amikor Dylan nincs ott mellette. Utána meg jól elchatelnénk. Talán megkérdezhetném tőle, minek örülne, kinek a rajongása tenné boldoggá… milyen szuper lenne, ha azt válaszolná, hogy az enyém.

Eddig minden gördülékenyen haladt. A következő lépéseim attól függenek, hogy alakul az est hátralévő része.

– Olive! – mennydörögte a bátyám a földszintről.

Becsuktam a szememet, vettem egy mély lélegzetet, elrejtettem a telefont a párnám alá, és kiléptem a szobámból.

– Te meg mit üvöltözöl? Mondtam, hogy jövök! – kiáltottam, amikor észrevettem, hogy Dylan egyedül ül a tévé előtt.

– Töltsd ki az italt, és hozd ide a pizzát! – válaszolta anélkül, hogy rám nézett volna.

– Miért nem mozdulsz, hogy te hozd ide őket? – vágtam vissza.

– Ne szövegelj annyit, hanem hozzad! Éppen elindítok egy filmet.

Kinyitottam a számat, hogy jól…

– Szia, kicsi Olive – suttogta ekkor valaki a fülembe, amitől majdnem frászt kaptam.

– Jason! – suttogtam vissza, és mindkét kezemet a mellemre szorítottam, nehogy kiugorjon a szívem. – A szívbajt hoztad rám!

Amikor elnevette magát, jól látszott a gödröcskéje.

– Tudom.

Visszanevettem rá, miközben ragyogó, szerelmes pillantással bámultam a fiút, akit már hét éve ismerek.

Jason meghúzta az egyik hajtincsemet, rám kacsintott, és egy üveg hideg vízzel a kezében elment mellettem. Odament Dylanhez, és leült mellé.

Egy gyors pillantást vetettem Jason mellett az üres helyre, és megkérdeztem:

– Szeretnél valami mást a víz helyett?

Felém fordult, és rám mosolygott.

– Köszönöm, szépségem, jó lesz így.

Csak kevés kellett ahhoz, hogy apró, nagyon boldog tócsává olvadjak anyu kedvenc szőnyegén.

– Ne udvarolj a húgomnak, seggfej! – morogta Dylan, én azonban túlságosan elmerültem az álmodozásban ahhoz, hogy csendre intsem. Nem mintha hallgatott volna rám.

A konyhából begyűjtöttem a bátyám üdítőjét és néhány papírtányért, majd visszatértem a nappaliba.

– Töltsd ki magadnak, ha inni akarsz! – mondtam, és az üveget egy kicsit talán túl erősen csaptam le Dylan elé a kisasztalra.

– Hány szeletet kérsz, Jason? – kérdeztem, miközben letérdeltem a padlóra, és nem néztem a szemébe. Dylan felsóhajtott.

– Na már megint kezdi – morogta halkan. Nem tetszett neki, hogy az első szelet pizzát – vagy süteményt, pitét, de igazából bármilyen fajta ételt – mindig Jasonnek adom.

Letéve a vizesüvegét az asztalra, Jason odahajolt hozzám, hogy felsegítsen.

– Nem ülhetsz a padlón. – Odahúzott a heverőre. – Majd én elintézem a pizzát.

Lehuppantam mellé, és hagytam, hogy elossza hármunk között a szeleteket.

– Kettő elég lesz? – kérdezte, és felém nyújtotta az első adagot.

Kiugrik a szívem.

– Igen, köszönöm.

Amikor hátradőlt, és gyorsan ismét rám kacsintott, teljesen megfeledkeztem a pizzámról, és elöntött a gyönyörűség amiatt, hogy a következő két órát Jason mellett ülve tölthetem egy film megnézésével. Tökéletes alkalom arra, hogy üzenetet küldjek neki.

– Mit nézünk? – kérdeztem, és leharaptam egy kis darabot az óriási pizzaszeletből.

– Semmi olyat, amit szeretnél! Már így is rámegy a péntek esténk, hogy melletted bébiszitterkedjünk, úgyhogy nem szólhatsz bele a film kiválasztásába.

– Ne legyél már seggfej, Dylan! – morogta Jason tele szájjal.

– Miért? Netalán szívesebben ücsörögsz itt ahelyett, hogy a csajokkal buliznánk?

A szemem megtelt a felháborodottságnak és még valami másnak a könnyeivel. Nem tudtam volna megmondani, mi ez az érzés. Letettem a tányéromat, és fel akartam kelni, de Jason visszahúzott.

– Gyerekek! – mondta olyan hangon, ahogy az apám szokta. Forró keze még mindig körbefonta a csuklómat, így ülve maradtam, vagyis inkább kővé dermedtem.

– Megígértem Emily néninek, hogy bébiszitterként vigyázok rátok, ha esetleg az jár az fejetekben, hogy ma kellene kinyírni a másikat. Szóval fejezzétek be a hülyeséget, és kezdjük azt a filmet! Azok a lányok úgyis megvárnak minket, Dylan.

Még mindig zavarban voltam. Megköszörültem a torkomat, hogy rám figyeljenek.

– Miattam aztán nem kell itt ücsörögnötök. Nem lesz baj, Dylan. Tudod, hogy szeretek egyedül lenni.

A bátyám ránézett elgyötört arcomra, majd végül megcsóválta a fejét, és felvette a tányérját.

– Á, nincs semmi baj, Jasonnek igaza van. Azok a lányok nem mennek sehová, mi meg már amúgy is hetek óta meg akartuk nézni ezt a filmet, amire pont alkalmas a mai este.

Elkezdődött a film, ők pedig kényelmesen hátradőltek. Közben belőlem lassacskán elszivárgott az este miatt érzett összes izgalom.

Dylan egyszer csak felugrott, és így szólt:

– Leoltom a villanyt.

Én még mindig a papírtányéromat piszkáltam. Lehet, hogy Jasonnek van egy barátnője? Úgy tudtam, hogy nincs neki. Amúgy Dylannek sem volt, amióta szakított időről időre visszatérő csajával, Vickyvel.

– Ne aggódj, Picúr, nem horrorfilm lesz vagy ilyesmi. Sok akció, ami tetszeni fog – suttogta Jason a fülembe, mielőtt Dylan visszaült volna mellénk.

Amikor felnéztem rá, őszinte mosoly ragyogott az arcomon, hiszen a kedvenc becenevemet használta.

– Köszönöm. Ha akartok, a mozi után leléphettek, fiúk. Nem árulom el anyuéknak, ha holnap visszajönnek.

– Ugye csak viccelsz? Kifejezetten örülök annak, hogy lesz egy nyugis éjszakám. Pizzával a kezemben megnézek egy jó filmet, miközben egy gyönyörű, zöld szemű lány ül mellettem. – A vállával óvatosan meglökött. – A bátyád a hülye, nem én.

Dylan leoltotta a lámpát, és visszaült a helyére. Anyu ugyan nem szerette túlságosan ezt a heverőt, én azonban gyakorlatilag elolvadtam rajta. Egészen a film végéig itt ültem, hiszen Jason válla a film alatt végig az enyémhez nyomódott.

Attól tartva, hogy belehalok a gyönyörűségbe, az arcomon ostoba mosollyal elindultam fel a szobámba. Ideje elküldeni az első üzenetet…

Hajnali fél kettő felé a takaróm alatt kuporogva meghallottam, hogy Dylan hálószobájának ajtaja immár másodszor is kinyílik, majd bezáródik. A tévé ment odabent nála, de nem értettem a két srác beszélgetését. Lehet, hogy nem akartak felébreszteni, vagy már maguk is lefekvéshez készülődtek. Mondjuk ebben erősen kételkedtem. Benyúltam a párnám alá a telefonért, miközben megpróbáltam kordában tartani a zihálásomat és a lüktető szívemet.

Bár őrülten vártam, hogy végre üzenhessek Jasonnek, közben remegtem a félelemtől.

Jéghideg ujjakkal végül csak útnak indítottam az első éjszakai üzenetet.

Én: Szia, Jason!

Erősen füleltem, hogy csipog-e a telefonja, de nem hallottam semmit. A szívem a torkomban dobogott, miközben felültem az ágyamban, és a fejemet a támlára ejtettem. Lehet, hogy Amandának volt igaza. Talán mégsem ez volt életem legzseniálisabb ötlete…

Jason: Ki az?

Valószínűleg felvinnyogtam, amikor a lehalkított telefon felvillant a kezemben. A szobám sötétjében ülve megmagyarázhatatlan izgalom áradt végig a testemen, és egy idegen bőrébe bújva írni kezdtem Jasonnek.

Én: Nem hiszem, hogy ismernél, még akkor sem, ha megmondanám a nevem.

Jason: Ez csak akkor derül ki, ha megmondod.

Én: Michelle vagyok, ugyanabba a suliba járunk.

Jason: Hmm… igazad volt, tényleg nem ismerek egyetlen Michelle-t sem.

Én: Nem mondanám, hogy ezzel megleptél.

Jason: És ennek mégis mi az oka, új barátom, Michelle?

Bár már elvesztem egy másik világban, az ujjaim mégis megdermedtek a gombok fölött, mert meghallottam, hogy Dylan ajtaja csendben kinyílik, majd bezárul. Nem tudva, hogy a bátyám vagy Jason az, gyorsan eldugtam a telefont a takaró alá, hogy ne figyeljenek fel a fényre.

Én: Mindig olyan sokan vannak körülötted. Egy kívülállónak nem igazán van lehetősége arra, hogy bemutatkozzon, azt hiszem. Persze tulajdonképpen lehet, hogy mégiscsak ismersz.

Jason: Ez érdekes. Éppen csak megbarátkoztam Michelle-lel, akit valójában nem is így hívnak, és ő máris hazudik nekem. Igaz?

Én: Túlzás volna azt állítani, hogy ez hazugság. Mondjuk inkább úgy, hogy a sok rajongód közé tartozom, csak egy kicsit félénk vagyok. Csupán beszélni szerettem volna veled.

Jason: Belemegyek a játékba. Miről szeretnél beszélni velem?

Én: Gőzöm sincs róla. Mi lenne, ha kezdésnek elmondanád, mit csinálsz, és hol vagy?

Jason: Szívesen. Mivel biztosra veszem, hogy téged nem Michelle-nek hívnak, lefogadom, hogy ismered Dylan barátomat is. Náluk vagyok.

Én: Tudom, ki ő, meg hogy jó haverok vagytok, de ez minden.

Jason: Akarod, hogy bemutassalak neki? Az jó alkalom volna arra, hogy mi ketten tényleg megismerkedjünk.

Én: Erre nincs szükség.

Jason: Ahogy kívánod, félénk, új barátom. Még miről szeretnél beszélgetni?

Én: Van valami sejtésed arról, hogy valójában ki lehetek?

Jason: Ó, egy újabb talány. Te aztán tele vagy rejtélyekkel, titokzatos ismeretlen.

Én: Ne gondold azt, hogy csak játszadozom veled.

Eltelt öt perc, és nem jött új üzenet. Amikor már tíz perce várakoztam, nyugtalanná váltam, és azt gondoltam, talán már rá is jött arra, hogy ki vagyok, és véget vetett a mókának. Felkeltem az ágyból, és fel-alá jártam parányi hálószobámban. Amikor ennyi hely nem volt elég, kiosontam a szobámból, és csendben lementem a földszintre, hogy elővegyek egy üveg vizet, és így valamivel lekössem magamat. Ujjatlan felső és pizsamanadrág volt rajtam, amikor beléptem a konyhába. Kővé dermedtem, mert észrevettem, hogy Jason a mosogató előtt állva kibámul az ablakon.

– Jason? – suttogtam. Felém fordult, és halkan válaszolt:

– Szia, Picúr – csokoládébarna szeme nagyon nem illett fiatal arcához. – Te meg mit csinálsz ilyen későn?

Önkéntelenül is a konyhai pulton heverő telefonjára néztem, majd gyorsan elfordítottam a tekintetemet.

– Azt hiszem, rosszat álmodtam. Nem sikerült újra elaludnom. – Hűvös arckifejezéssel kinyitottam a hűtőszekrényt, és kivettem egy üveg vizet. – Te meg mit nézel?

– Csak a házunkat.

– Anyád jól van?

– Nem tudom, Olive, tényleg nem tudom.

Mélyen felsóhajtott, oda sem figyelve felvette a telefonját, és mellém lépett.

– Nekem elmondhatod, ha valami nyomja a szívedet.

Amikor megtorpant közvetlenül előttem, a szeme alig látszott a sötétben.

– Tényleg?

– Persze. Tudom, hogy néha aggódsz a szüleid miatt. Figyelek, ha akarsz róluk beszélgetni.

– Igazad van, kicsi Olive. Tényleg aggódom miattuk, csak éppen semmi kedvem sincs róluk beszélni.

– Sajnálom – dadogtam, és elkezdtem a padlót bámulni.

– Nincs miért. Nyugodtan nézzél be hozzánk, ha valamire szükséged van, rendben? Nem hinném, hogy nagyon hamar lefeküdnénk aludni.

Lágyan meghúzta a hajamat, és már el is tűnt. Vártam pár percet, mielőtt felmentem volna az emeletre. Már éppen beléptem volna a szobámba, hogy a telefonra vessem magamat, amikor Dylan feje bukkant elő az ajtóban.

– Te meg mit csinálsz, Olive?

A rohadt életbe! Hát ennek tényleg az az egyetlen dolga, hogy pokollá tegye az életemet?

– És te mit csinálsz? – kérdeztem vissza egyszerre mérgesen, és kissé összevont szemöldökkel felkapta a fejét.

– Feküdj le aludni, Olive! Késő van!

– Éppen arra készültem, mielőtt megállítottál volna. – Felemeltem a vizesüvegemet, hogy jól lássa. – Lementem, mert szomjas voltam, Dylan. Semmi rosszat nem tettem.

Egyikőnk sem volt hajlandó visszakozni. Csak azért, mert nálunk alszik a barátja, nekem talán tilos kijönni a szobámból, ha szomjas vagyok?

– Hagyd már békén, haver! – hallottam Jason hangját a bátyám háta mögül.

– Jó éjszakát, Dylan! – mondtam végül, és válaszra sem várva becsusszantam a szobámba. Ki tudja, mire készül…

Rádobtam magam az ágyamra, és a takarók alatt keresni kezdtem a telefont. Majdnem megőrültem, amikor nem találtam sehol. Csak akkor nyugodtam meg, amikor rájöttem, hogy a párnám alatt lapul.

Ismét elöntött az az ostoba izgalom. Ellenőriztem az üzeneteket, de semmi nem jött Jasontől. Leültem, és megfogadtam magamban, hogy már csak egyszer próbálkozom, meg esetleg holnap reggel teszek még egy kísérletet, mielőtt Amanda eljönne a telefonért.

Én: Mi az? Nem is találgatsz? Most megleptél.

Jason: Bocsánat, dolgom volt. Mondd újra, mit is játszunk?

Látva a válaszát, képtelen voltam visszafogni magamat. Lecsaptam az alkalomra. Lehet, hogy szóba hoz engem?

Én: Dolgod volt? Vajon mivel? Esetleg máris találtál magadnak egy új barátot? He? Tényleg gyors vagy!

Jason: Ne nevettess! Dylan húga szorított a sarokba. Szóval nem egy másik csaj karjába vetettem magamat.

Nem lehettem biztos abban, hogy a szívem nem hasad-e darabokra. Lenyeltem a fájdalmat, amiért a „sarokba szorított” kifejezést használta, és arra kényszerítettem magamat, hogy válaszoljak.

Én: Mindjárt hajnali két óra, te meg Dylan húgával voltál? Ez jól hangzik. Mesélj még!

Jason: Ő csak egy kislány. Talán kicsit tapadós, mert állandóan rajtam lóg, de akkor is csak egy gyerek. Néha elfeledkezik erről. Engem viszont sokkal jobban érdekel, hogy te ki lehetsz. Készen állok a játékra. Vajon mit szólnál ahhoz, ha felismernélek?

Legalább ezerszer, de talán egymilliószor is elolvastam az üzenetet. Magányos könnycsepp csordult ki egyik szememből, én pedig a fejemre húztam a takarómat, és hanyatt feküdtem.

Egy lágy mozdulattal letettem a telefont, majd lehúztam az arcomról a takarót, hogy a sötét mennyezetet bámulhassam. Valamikor rezgés jelezte két új üzenet érkezését, de nem törődtem velük. Na jó, ez nem igaz. Emlékszem, felkaptam a telefont, és mind a kettőt kitöröltem, mielőtt a kíméletlen szavak újra belém marhattak volna. Ekkor már könnyben úszott a szemem. Akkor sem tudtam volna elolvasni a szöveget, ha ezzel akartam volna kínozni magamat.

Tapadós?

Sarokba szorított?

Darabokra tört szívvel egészen egyszerűen nem tudtam volna elviselni, hogy reggel találkozzak Jasonnel. Már az is sok volt, hogy itt aludjak ugyanazon a folyosón lévő szobában, mint ő.

Nagy lendülettel felültem, és észre sem vettem, hogy közben nekirúgtam a saját telefonomat a szekrényem ajtajának.

Néhány pillanattal később Dylan majdnem beszakította a szobám ajtaját.

– Hallottam, ho… Olive, mi történt?

Megpróbáltam letörölni a könnyeimet, de amikor felnéztem a bátyámra, még több könnycsepp indult el lefelé, már így is nedves arcomon.

Amikor leült mellém az ágyra, és gyengéden a vállamra tette a kezét, átöleltem, hozzá bújtam, és a nyakának szorítottam az arcomat. Viszonozta az ölelésemet. Biztonságban éreztem magamat mellette.

Lépéseket hallottam az ajtóm irányából, de nem mertem felemelni a fejemet, hogy farkasszemet nézzek Jasonnel. Azt hittem, soha többé nem leszek képes újra a szemébe nézni.

Továbbra is Dylan ölelésében keresve menedéket, megszólaltam:

– Sajnálom. Rosszat álmodtam.

– Semmi baj, hugi – felelte Dylan. Rövid habozás után még hozzátette: – Én is sajnálom.

A következő néhány nap során átéltem a pokol kínjait. Hiszen Jason ott aludt a folyosó túloldalán, szemben velem, és mellette kellett ülnöm az étkezőasztalnál. Az volt a legszörnyűbb, amikor ránéztem, és láttam, hogy rám mosolyog, miközben tudtam, hogy semmit sem jelentek neki.

Talán soha nem is jelentettem.