© J. K. Smith, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Kiss Nikolett

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: J. K. Smith

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-0013-85-5

ELSŐ FEJEZET

Ismerd be!

„Amikor eljön a búcsú pillanata (...), kénytelenek leszünk egy pillantást vetni a sivatagra, amely ott húzódik kettőnk között, és tudomásul venni, hogy nem egyszerűen közönyösek vagyunk egymás iránt, hanem a szívünk mélyén el is utasítjuk a másikat, ami pedig a múltat illeti, a közös múltunk, amiből pedig olyan nagy ügyet csinálunk, valójában egyáltalán nem is közös, mindketten féltékenyen őrizzük a magunk részét, és titokban azt gondoljuk, hogy a másikból idegen lett, akinek többé nincs joga ehhez a múlthoz.”

ALICE ANN MUNRO

– Jó – ordítottam teli torokból. Úgy éreztem, menten felrobban az agyam, hogy elszakadnak az idegszálaim, hogy végletekig feszített idegsejtjeimmel simán befognám bármelyik rádióadót is.

– Jó – ismételte Tom is hangosan, de nem ordítozva, mint én. Ezzel a kurva nemtörődömséggel mindig kihúzta nálam a gyufát. Hát nem érti? Nem érdekli? Magasról tesz rám?

– Akkor menj! – lendítettem a karom a kijárat irányába olyan hévvel, hogy lerepült a színes karkötőm, és nagy csattanással vágódott a szekrénynek.

– Megyek is! – vágott vissza.

– Én ugyan nem megyek veled – tiltakoztam hevesen.

– Nem is ezt mondtam – vetette fel gúnyosabban, mint ahogy nekem tetszett volna. Nagyon úgy tűnik, még mindig nehezen megy nekem ez a fránya angol, pedig annyira igyekszem. Nagyjából tíz hónapja érkeztem Kanadába, hogy támaszt nyújtsak legjobb barátnőmnek, Korinak. Aztán a pár napból hetek, majd hónapok lettek. Mire egyet pislogtam, Ozorai Andreából Mrs. Thomas Jamison lettem, ennek az idegesítő farmernek a felesége, akit most legszívesebben megfojtanék a puszta két kezemmel. Miért nem tudta legalább ezt az egy nyelvbotlásomat figyelmen kívül hagyni? Egyszerűen átsiklott volna felette, és elhúz a francba a drágalátos teheneihez.

– Nem érdekel. Menj a francba a hülye anyanyelveddel együtt! – toppantottam mérgesen, mire ő hangosan becsapta maga után a házikónk rozoga ajtaját, és elviharzott feltehetően az istálló vagy a gépház felé. – Na, ez az ebédszünet is eszményire sikerült – huppantam le a kanapéra. Életkedv nulla. Jókedv nulla. Boldogság nulla. Egész jól állok. – Ezt is jól megcsináltad, Andi – szidtam le saját magam.

Az egyetlen, ami felvidít ilyenkor, legjobb barátnőm, Kori, a nevelt lánya, Holly és a törpék, akik olyan cukorfalatok tudnak lenni, hogy legszívesebben menten megharapdálná őket az ember lánya. Jó, ez elég morbid, legalábbis annak hangzik, de aki nem szeretett volna még finoman megrágcsálni egy hurkás, puha babacombot, az hazudik. Én azóta ínyenc vagyok, mióta Kori és Chris hazahozták CJ-t és Cornit a kórházból. Mivel én vagyok Kori legfőbb segítője, a szívemhez nőtt az a két kis izgő-mozgó lurkó. Órákat töltök náluk, ami egyben munka és szórakozás. Még akkor ajánlották fel, hogy dolgozhatnék náluk, mikor barátnőm a szíve alatt hordta az ikreket. Véletlenül esett teherbe, szinte rögtön azután, hogy elhelyezkedett házvezetőnőként a Walker-házban.

Az egész úgy kezdődött, mint a mesékben. A szegény lány, akivel csúnyán elbánt a sors, megérkezett az Óperencián túlra, ahol egymásba szerettek a szőke herceggel. A szegény, Magyarországról menekült árva lány egy csapásra a palota úrnője és a herceg lányának mostohája, hangsúlyozom, kedves mostohája lett, és nem mellesleg hamarosan bekapta a legyet. Itt jönne a boldogan éltek, míg meg nem haltak rész, de a boldog folytatásba belerondított a gonosz és kissé őrült jégkirálynő, aki tört, zúzott, rombolt, míg végül a saját vesztét okozta. A lényeg, hogy Kori, az ikrek és Holly túlélték Chris exfeleségének ámokfutását, és most tényleg boldogan élhetnek ebben az idilli környezetben, a világ egyik legszebb helyén, Alberta tartományban.

Augusztus utolsó hetében jártunk, a fű zöld, a szántóföldek bőkezűen ontják a termést, az itt tenyésztett marhák elégedetten híznak a legelőkön, a levegő tiszta és olyan kilátás nyílik a Sziklás-hegységre, hogy bármennyiszer pillantom meg reggelente az ablakomon kinézve, biztosan tudom, hogy sosem fogom megunni. Úgy érzem, mintha azért állna ott hosszan elnyúlva hófödte csúcsaival, hogy védelmezzen minket. Büszkén és oltalmazóan.

Tom és én az egyik munkásoknak épített házikóban élünk a gyümölcsös környékén. A másikba férjem öccse, Patrick költözött át az esküvőnk után. A két épület ugyanolyan. Egy háló, nappali, konyha, fürdő. A különbség annyi, hogy én a sajátunkat feldobtam színes holmikkal, mert tudni kell rólam, hogy színek nélkül elveszett vagyok. A szekrényem is a szivárvány minden árnyalatában pompázik, és ezeket a lüktető színárnyalatokat válogatás nélkül szoktam magamra aggatni. Lehet, hogy másnak aggasztó arra gondolni, hogy megbámulják vagy megszólják az utcán, de ez engem egy cseppet sem érdekel. Ez vagyok én. Miért is kellene másnak látszanom? Miért is játszanám meg magam?

Tehát elindultam a nagy ház felé, amiben Kori, immáron Mrs. Christopher Walker él a tökéletes férjével és a tökéletes gyermekeivel. Neki nagyon bejött ez a gyorsan házasságba beleugrós, gyereket kipottyantós dolog. Valljuk be, nekem nem annyira. Lehet, hogy nem is lenne ennyi vita, ha nem lenne örök vesszőparipám a gyerekkérdés. De sajnos az. Mármint Tom és a házasságunk békéje miatt sajnos. Babát akarok. Sajátot. Ennyi. Mit nem lehet ezen érteni? Biztos van olyan, amit nem lehet, mert Tom se érti. Szerinte majd lesz, amikor lesz. Szerintem meg az is késő lenne, ha most születne meg. Abban a pillanatban befészkelte magát a fejembe a gondolat – mit befészkelte, szó szerint berobbant –, ahogy Chris megjelent a kórházi váró ajtajában az ikrekkel. Az volt az első reakcióm, hogy „olyan gyönyörűek, hogy még a méhem is görcsbe rándult”. Ki mond ilyet? Hát én. Ki más?

Megint elkalandoztam. Szóval épp sétáltam át ősrégi barátnőmhöz, bekukkantottam az istálló ajtaján és mit látok? Tom kalimpálva magyarázott az öccsének, Patricknek. Nyilván a veszekedésünket ecsetelte. Megint. Príma. Végül is mit izgatom magam? Én is mindent elmondok Korinak és Liznek. Liz amúgy a szomszédban lakó nő, aki nagy segítsége volt a barátnőmnek, amikor még nem laktam itt. Mi hárman most valamiféle „Charlie angyalai klubbot” alkotunk. Tudjátok, amolyan, „egyesítsük erőinket”, „egy mindenkiért, mindenki egyért”, néha „minden pasi idióta” gondolatokkal egyetértő szövetséget.

Végigmorogtam magamban a karám melletti utat, ahol a lovak békésen sétálgattak, a lármás baromfiudvart, a szépen gondozott veteményest és elértem a hatalmas főépületig. A ház maga rönkökből épült, kétszintes épület az elején végig terasszal. Hívogató és tekintélyt parancsoló egyben. Chris valamelyik őse építette, és Walkerek egész sora élt benne hosszabb-rövidebb ideig. Szeretem azt gondolni, hogy ez a ház csak jót ad azoknak, akik őt választják. Előtte egy rózsákkal leválasztott tágas, füves rész terült el, rajta egy öreg, méretes fával, homokozóval, hintával és mindennel, amire egy kisgyermekes családnak szüksége lehet. Itt találtam rájuk: a csajok és CJ a fa árnyékában pihentek. Én csendben beletelepedtem a Kori melletti nyugágyba. Észre sem vette, hogy megérkeztem, csak amikor megszólítottam.

– Mizújs?

– Jesszus! – pattant fel ülő helyzetbe. – Felébredtek? Elaludtam? – hadarta zavart arckifejezéssel.

Kori alakján nem hagyott nyomot a terhesség. Sehol egy árulkodó párnácska, vagy megereszkedett bőrfelület, bár Christ még az sem érdekelné. Piedesztálra emelte a feleségét, és nincs az a testi változás, ami letaszíthatná a barátnőmet onnan.

– El, de ez miért is baj?

– Mi van, ha nem kelek fel, és kiugranak a babakocsiból? – suttogta, nehogy felébressze az ikreket.

– A négy hónapos babák legújabb hobbija, hogy ugrándoznak kifelé a babakocsiból? – kuncogtam, mert ez még nekem is sok volt. Nem sűrűn láttam őket eddig fickándozni. Dundi végtagjaikkal természetesen boldogan, vagy épp elégedetlenül kalimpálnak elég sokszor, de hogy kiugorjanak a babakocsiból…?

– Ki tudja – rántotta meg a vállát Kori, majd visszadőlt. Látszott rajta, hogy teljesen kikészült. Kócos haj, karikás szem, fordítva felvett póló…

– Holly mi a csudát csinál? – kérdeztem a homokozó felé bökve, majd félrebiccentettem a fejem, mint egy elgondolkozó juhászkutya.

– Relaxál – válaszolt Kori tömören, majd nagyot ásított és fejét a nap felé fordította.

– Fejjel a homokban, fenékkel az ég felé?

– Hosszú éjszaka, hasfájás… Két gyerek, dupla hasfájás, dupla sírás, dupla éjszakai műszak. Soroljam még? A kutya is kimenekült a házból, hogy aludhasson végre – utalt a homokozó mellett kiterült Cukira.

– Ja, ő nálunk aludt, de visszatérve Hollyra, nem kéne vele csinálni valamit?

– Még véletlenül se nyúlj hozzá! – támadt rám anyatigrisként. – Hagyd pihenni! Ó, az a… – kapott a telefonja után, ami még mindig a Freedom című számot játszotta. Én állítottam be rajta az otthoni ominózus este után. Az utolsó közös bulinkon, Magyarországon. Miután Kori szemét férje egy prosti karjaiban lelte halálát, de előtte azért kisemmizte legjobb barátnőmet, Kori a padlóra került, és nem csak pénzügyileg, de lelkileg is. Hogy kicsit feldobjam, és méltón elbúcsúzhassunk egymástól, elrángattam egy jó kis szórakozóhelyre, ahol én már előre felírattam szegényt a karaoke-listára. Mentségemre szóljon, fogalmam sem volt, hogy a hangja ugyanolyan rettenetes, mint évekkel azelőtt volt. Végül jól sült el a dolog, mert bár üvegrepesztő produkciót hallhattak a nézők, de Koriból előtört valamiféle szabadságérzet.

– Szia! – suttogta már a fűben hasalva a mobiljába. – Nem, még alszanak… Nem tudom… Igen, én is… – bontotta a vonalat és nagy nyögéssel leejtette a fejét. Annyi ereje sem maradt, hogy visszakússzon a nyugágyba.

– Tudod mit? Én aludtam, úgyhogy csak csukd be a szemed, és bízd rám a többit! Ha felkelnek, majd megetetem őket. Nem akarsz visszafeküdni a… – Nem is fejeztem be a mondatot, mert Kori halk horkolásba kezdett. – Na szép – kuncogtam. Érdemes volt átjönnöm, máris jobb a kedvem.

Ahogy néztem a szemem előtt elterülő csodálatos környezetet, megint belém hasított az érzés, milyen szerencsés vagyok, amiért itt lehetek, még akkor is, ha a házasságom mélyrepülésbe kezdett. Hihetetlen itt a nyugalom és a csend. Mondjuk, néha-néha jól jönne egy kiadós buli, vagy egész napos bevásárlás a csajokkal, hogy kiszellőztessem a fejem. Főleg akkor éreztem ennek hiányát, mikor lelombozott egy vita, ami egyre gyakoribb volt. Mint például ez a déli is.

Tom ette a sonkás-sajtos szendvicset, én meg szokás szerint nem tudtam tartani a szám. Igyekeztem, de nem ment.

– Szeretném, ha elmennénk arra a klinikára – csúszott ki a lepénylesőmön, mielőtt még vissza tudtam volna tartani. Naponta rágtuk ugyanazt a csontot. Hol hosszú bevezetővel, hol derült égből villámcsapásként ugrottam neki ennek a bizonyos csontnak.

– Mondtam, hogy semmi bajom – válaszolta ő teli szájjal. Nem húztam fel magam, pedig igencsak zavar, amikor rám sem néz beszélgetés közben. Szinte ösztönlénnyé fejlődött vissza alapszükségletekkel. Eszik, iszik, alszik, dolgozik.

– Fél éve nem védekezünk, fiatalok vagyunk, látszólag egészségesek. Nem hiszem el, hogy nincs valamelyikünknek valami baja ott lent – folytattam tovább, bár tudtam, ezzel csak olajat öntök a tűzre. Ő az a fajta ember, aki nem szereti a hosszú beszélgetéseket, főleg akkor nem, ha érzelmekről, vagy a férfiasságáról van szó.

– Akkor menj el te! – kapta be az utolsó falatot, majd végre rám nézett. – Nézz csak rám! Az én kis fickóim csakis olyanok lehetnek, akár egy felbőszült csorda – húzta ki magát. Így széles mellkasával csak még szekrényszerűbbnek látszott. Szemrevaló példánya a férfi nemnek, én mégsem éreztem már a vonzalmat iránta.

– Arra célzol, hogy csakis bennem lehet a hiba? – kérdeztem magas, vékony hangon. Ez mennyire mocsok dolog. Szó szerint a képembe vágta, hogy defektes vagyok.

– Ezt te mondtad, nem én – állt fel és kifelé indult.

– Mi van, ha a sok lovaglástól sérült a becses tárolód? – Na, ezt nagyon nem kellett volna. Más kapcsolatokban lehet, hogy természetes az ilyen téma felhozatala, de ebben a házasságban nem az volt. Tom önbizalma ezen a téren megingathatatlan, és nem is fordulna meg a fejemben ebben kételkedni.

– Én termékeny vagyok és pont. Téma lezárva.

Igen, ez meg a másik, amitől eldurran az agyam. „Téma lezárva.” Ennyi. Asszony, hallgass a neved! A mi esetünkben hamar lekerült az a bizonyos rózsaszín szemüveg. Olvasó még nem kell, de a szimpla napszemüveg a nekünk való. Természetesen szeretem Tomot, de ilyenkor lelki szemeim előtt megjelenik a kép, ahogy arcon csapom egy öntöttvas serpenyővel.

– A francokat – pattantam fel a székről. – Gyereket akarok. Apró, tipegő lábakat, göndör fürtöket, babaillatot, pufók kezecskéket. Anya akarok lenni! Ez olyan nagy bűn?

– Nem bűn, csak olyan lettél, mint egy fanatikus.

– Az nem jutott még eszedbe, hogy ha elmennénk egy termékenységi klinikára, megnyugtatna az, amit ott mondanak? Ha olyan biztos vagy magadban, akkor miért nem jössz el velem? – A hangom egyszerre volt könyörgő és vádló.

– Pénz- és időpocsékolás. Miért fizessek azért, amit amúgy is tudok? – vette fel a kalapját.

– Mert én kérlek rá! A feleséged kér meg rá! – ordítottam. Az ilyen beszélgetésekre mondaná szegény elhunyt nagyapám, hogy „Lyányom, ne hugyozzá széllel szembe!”.

– Akkor is hülyeség. Most pedig megyek. Ennél fontosabb dolgom is van – tárta szélesre az ajtót.

Ennél fontosabb? Már hogy lehetne egy férfinak, aki elvileg szereti a feleségét, annál fontosabb dolga, mint hogy boldoggá tegye őt? Megtölteni a házat apró, tipegő lábakkal? Hogy mondhat olyat, hogy az istállótakarítás, a kerítésszerelés, vagy bármi más fontosabb, mint megbeszélni azt, ami a feleségének olyan nagyon számít? Ha lenne a kezem ügyében egy öntöttvas serpenyő…

– Jó… – válaszoltam.

Hát így kezdődött. És már tényleg fogalmam sincs, mivel tudnám rávenni, hogy változtasson álláspontot. Mindig azzal győzködtem magam, hogy Koriék is átvészeltek egy rakás borzalmat, mégis megoldották. Ott volt a küzdelem Kori és a kicsik életéért Olivia, Holly anyja miatt, a gyermekelhelyezési tárgyalás, a kislány elrablása, a megingott bizalom… Túlélték. Az összes szart, ami a nyakukba szakadt csekélyke idő alatt, túlélték. Ők is és a kapcsolatuk is. Mi van, ha Tomnak és nekem nem ez van megírva? Ha mi az első buktatónál beadjuk a kulcsot? Ha mi a közelében sem vagyunk annak a lángoló szerelemnek, ami a barátnőm és Chris között van? Márpedig nagyon úgy áll a dolog, hogy mi csak a kispadról figyelhetjük annak a két embernek a megismételhetetlen összetartozását.

Egy autó hangjára kaptam fel a fejem. A bekötőúton, a hatalmas, árnyékot adó fák között Elizabethék közeledtek. Érdekes, hogy nekik sem jön össze egy második gyerek Bella után, ez mégsem nyomott bélyeget a házasságukra. Ha más párok túl tudnak ezen lépni, akkor mi miért nem? Jó, nekik már összejött egy gyerek.

A szélvédőn keresztül is jól kivehető volt Liz széles mosolya. Szerettem ezt a bolond, vidám, szókimondó nőt. Olyan lazán vette a dolgokat, mint én a házasságom előtt.

– Hahó! – köszönt lelkesen, mikor kiszállt. Kivett a hátsó ülésről egy műanyag dobozt, és Bellával a nyomában átvágott a rózsák között. – Ezeket meg mi lelte? – nézett az itt-ott alvó családtagokra, majd lehuppant mellém, Kori helyére. Bella már szaladt is, hogy birtokba vegye a Holly által szabadon hagyott területet a homokozóban. Rögtön neki is látott a lapátolásnak. Az összes homokot óvatosan Cuki hátára lapátolta. Szerencsétlen kutya úgy ki volt ütve, hogy észre sem vette.

– Hosszú éjszakájuk volt. Süti? – böktem a hívogató doboz felé.

– Csokis keksz – pattintotta le a tetőt, majd felém nyújtotta az ilyen-olyan formájú édességet. Persze hogy rögtön hármat vettem ki. – Délelőtt sütöttük a csajszival.

– Hm, ez olyan finom, mint amilyen ronda – röhögtem fel hangosan.

– Kapd be! Nem is ronda – dobott eggyel fejbe. – Mióta fekszenek így?

– Kori nagyjából egy órája, a többiek meg nem tudom. Hollynak nagyon fog fájni a nyaka, de a nagyságos asszony nem engedte, hogy megmozdítsam.

Bella ezt a pillanatot választotta arra, hogy „véletlenül” ellökje kis barátnőjét, aki egy sikkantással törökülésbe vágta magát, majd minden átmenet nélkül egy lapátért nyúlt, és segített Cukit homokvárrá alakítani.

– Tessék, gyerekek. A franc – káromkodott Liz, mikor a két kicsi nyöszörögni kezdett. – Még az kell, hogy felébresszék Csipkerózsikát – ugrott fel. – Melyiket akarod? Kék vagy rózsaszín?

– Mindegy. Válassz te! – követtem a babakocsihoz és kivettem CJ-t, alias Christopher Walker Juniort, mivel Liz Corneliát csitítgatta. Némi sétálás és ringatás után megnyugodtak, így leültünk velük. A következő percben Chris ügetett felénk Frász hátán. Nem csoda, hogy Kori úgy odavan a férjéért. Egyszerűen tökéletes. Szőke, kócos haj, kék szemek, határozott, megnyerő arc, és izmok. Izmok mindenfelé. Mármint Chris testén, nem a lóén. Bár a hátas is olyan, mintha márványból faragták volna ki. Mesélték, hogy régen Christopher mélabús volt és csendes, de én már csak olyannak ismerem, amilyenné a barátnőm mellett vált. A rengeteg napon töltött órától arcbőre barna volt, amin messziről is jól kivehetőek voltak a nevetőráncok. Ha férfira lehet használni azt a szót, hogy gyönyörű, ő bizony az volt. Mint ahogy a család összes férfi tagja. Jó géneket örököltek, semmi kétség.

– Felkeltek a mókuskáim? – ugrott le Chris könnyedén a lova hátáról, mintha egy termetes négylábúról csupán annyi lenne leszállni, mint a vécéről felállni. Férje hangjától Kori is éledezni kezdett.

– Fent vagyok, fent vagyok – motyogta. Egyik szeme még csukva volt, haja jobb oldalon az ég felé meredt, a pázsit pedig barázdákat rajzolt az arcára. Kábultan, összehúzott szemmel mérte fel a körülötte álldogálókat, és tenyerével letörölte a szája széléről a nyálat. – Fent vagyok – ismételte.

– Fodrásznál voltál, szépségem? – vigyorgott le rá Chris.

– Hülye – vágott vissza szokásához híven Kori. Hol volt már az a bizonytalan, félénk nő, aki ideérkezett? Az a nő, aki nem mert ellenkezni egy férfival sem, mert lelkileg megtörte az az állat férje, aki már elpatkolt. Sehol. Az a nő már a múlté.

– Apu! – ugrott Chris nyakába Holly. Féltékeny volt a kicsikre, de csak egészséges mértékben. Imádta a testvéreit, de még jobban imádta az apját. Régen csak ketten voltak, aztán jött Kori, majd rohamléptekkel jött két visító kisbaba, így már nem csak ő volt az apja életének egyetlen értelme. De a szeretet nem megoszlott, hanem megsokszorozódott. Ha filmben láttam volna ekkora boldogságot, menten lehánytam volna a saját bokámat, és állítanám, ilyen nem létezik, de ezek szerint mégis.

– Kisördög, látom, te is szundiztál – törölte le a homokot Holly fejéről kérges kezével Chris szeretettel. Le sem tagadhatták volna, hogy apa és lánya. Ugyanolyan kék szemek, szőke fürtök, gödröcske az arcukon…

– Nem is! Én vigyáztam Cornira és CJ-re, mert én vagyok a nagy testvérük, aki megvédi őket mindentől – füllentett büszkén kicsi kezeit az apja arcának két oldalára helyezve.

– Oké, te kis védelmező – tette le a férfi egy puszi után. – Kimegyünk a fiúkkal a keleti kerítéshez. Lehet, hogy későn jövünk – csókolta meg a feleségét. – Nem muszáj ám főznöd, majd eszünk hideget.

– Tudod, hogy úgyis összedobok valamit – simította meg gyengéden Kori Chris arcát. – Menj, férfiaskodd ki magad!

– Ja, és édesem – szólt vissza a rózsák biztos fedezékéből –, kerítsd elő a fésűt!

– Totál kivagyok, csajok. Nem gondoltam, hogy ez ilyen nehéz – bukott ki Koriból krumplipucolás közben, már a konyhában. A jó öreg, kopott asztal mellett üldögéltünk illatozó kávéink társaságában. Kori csiga módjára fosztotta meg a bizonyos zöldségfélét barna kabátjától, míg mi biztos távolságból támogattuk eme tevékenységében.

– Nem áltatlak azzal, hogy egyszer majd újra kipihent és teljesen nyugodt leszel, de minden nappal egy kicsit jobb lesz – próbálta felvidítani Liz, miközben a két pihenőszék felé nézett és nagyot kortyolt a kávéjából. Az ikrek már megkapták a tápszert, így elégedetten nézelődtek. Egymással gügyörésztek, néha még össze is érintették zokniba bújtatott lábacskáikat.

– Egy hét alvásra lenne szükségem – állt meg két mozdulat között álmodozva Kori. Szoborrá meredve szuggerált egy pontot a tölgyfa konyhabútoron. – Önző liba vagyok? – szólalt meg végre, mikor már azt hittük, nyitott szemmel alszik.

– Bolond vagy – röhögtem fel. – Szerintem ennél durvább dolgokat is kívánnak kisgyerekes anyukák. Te marha jól csinálod! Szinte már feláldozod magad az anyaság oltárán.

– Chris nem panaszkodott még? – kíváncsiskodott Liz. – Kevesebb szex, kevesebb figyelem, kevesebb bújás… – sorolta.

– Nem, még nem.

– Majd fog – bizonygatta. – Főleg, ha továbbra is ezekben a göncökben mászkálsz – jegyezte meg mindentudóan.

– Mi bajod van a ruháimmal? – tárta szét a karját Kori, amitől igencsak bő felsője denevérszárnyszerűen terült szét, láttatni engedve a foltokat és gyűrődéseket rajta.

– Lássuk csak. Van rajtad egy kinyúlt, agyonmosott melegítő és egy lebüfizett férfipóló – válaszoltam Liz helyett lényegre törően. – Százszor faroklohasztóbb, mint az a cucc, amiben… Minden eddiginél péniszpuhítóbb – finomítottam a kifejezésemen, és röhögve lecsaptam a bögrémet az asztalra.

– Ez egy női póló. Marha kényelmes és puha – védekezett Kori. Szerencsénkre olyan szinten volt leharcolt, hogy megsértődni sem lett volna képes.

– Az lehet, de annyira szexis, mint azok a göncök, amiket még otthon hordtál – haraptam bele egy megpucolt répába, majd elé tartottam. – Szóval esténként Chris ilyen, vagy…

– Azt tedd le! – bökött felém a késsel. – Chris egy szóval sem mondta, hogy vegyek fel mást. Apropó, nem kötöm az orrotokra, milyen a férjem limbije – fenyegetett meg bennünket a vágószerszámmal.

– Már hogy mondaná? Hisz szeret, de tuti kiugrana a gatyájából, ha meglátna újra valami normális göncben. Fodrásznál mikor voltál? – mutatott rá a következő kényes pontra Liz.

– Nem tudom biztosan – túrt zavartan kissé zsíros, zabolátlan sörényébe. – Valamikor a szülés előtt. Úristen, igazatok van. Látjátok? Nemcsak önző anya vagyok, de szar feleség is – sírta el magát, és lehajtotta fejét a krumplihéjak közé.

– Édesem – ugrottam oda, hogy megölelhessem hátulról. – Szuper anya vagy és szuper feleség. Három gyerekről gondoskodsz, és lesed a férjed minden ajándékát. – Most is mit csinálsz? Ahelyett, hogy rendelnél valami kaját, vagy bedobnál egy mirelit pizzát a mikróba, esetleg ránk pirítanál, hogy tegyük magunkat hasznossá, vacsorát főzöl a családodnak, pedig hulla vagy.

– Kívánságát, nem ajándékát – javított ki Liz, mert szokás szerint összecseréltem a szavakat. – De Andinak teljesen igaza van. Emlékezz csak! Susan Chris születésekor felvette Norát, aki harminc évig vitte helyette a háztartás javát.

– Mi is felvettük Andit – szipogott Kori, és hangosan kifújta az orrát egy darab papírtörlőbe.

– De én csak napi egy-két órát vagyok itt. Te főzöl, mosol, takarítasz… Az is lehet, hogy egyszerűen csak annyira meg akarsz felelni a gyerekeknek, hogy saját magadra már nem is gondolsz. De te is fontos vagy! Gondolnod kellene magadra is. Senkinek nem lesz jó, ha összeroppansz.

– Igaza van – állt mellém Liz. – Nem érzed magad jól a bőrödben, és valószínűleg ezért vannak ilyen idióta gondolataid is.

– Megvan! – kiáltottam fel. – Pénteken elmegyünk teljes tuningra. – Mivel mindketten döbbenten néztek rám, meg kellett magyaráznom. – Tudjátok, haj, köröm, arcpakolás, meg ilyesmik.

– Jaaa – jelent meg újra Liz arcán az értelem. – Ez tök jó.

– Jaaa – utánozta Kori. – Ez pont nem tök jó. Hová teszem a gyerekeket addig?

– És utána bulizunk egyet Calgaryban – folytattam nem is törődve a kérdésével.

– Mi? – csattantak fel egyszerre.

– Jól hallottátok. Kiengedjük a gőzt. Mikor buliztatok utoljára? – tettem csípőre a kezem. Nagyon sokáig gondolkoztak a válaszon. Szinte hallani lehetett, ahogy forognak a fogaskerekek. Ennyire régen? Basszus. Arra várnak, hogy tippeljek, vagy mi a búbánat?

– Akkor, amikor te elcipeltél, és az nagyon rosszul sült el. Még Pesten – szólalt meg végre Kori.

– Miért volt rossz? – kíváncsiskodott Liz jobban előredőlve.

– Leitatott, belerángatott egy karaoke-éneklésbe, aztán… Nos, a többire nem emlékszem.

– Énekeltél? Mármint színpadon, meg minden? – esett le Liz álla.

– Igen.

– Hát ez marha jó – röhögött. – Nincs róla felvétel? Már ne is haragudj, de olyan a hangod, mint egy rozsdás bicajnak, amire húsz év után újra felülnek.

– Köszi! – jelent meg egy halvány mosoly végre barátnőm arcán. – Ez most tök jólesett. Tényleg. Minek az embernek ellenség, ha ilyen barátai vannak?

– Bulizni fogunk! Látni akarlak a színpadon. Van egy új hely. Ódákat zengtek róla a szalonban. Hú, apám, mekkorát hasítunk majd – lelkendezett Elizabeth.

– Hahó, csajok! Mi lesz Hollyval, CJ-vel és Cornival? – emlékeztetett minket Kori.

– Majd vigyáz rájuk a három muskétás. Ed, Chris és Tom – számolta a férjeinket Liz az ujjain. – Négy gyerek, három pasas. Sőt a két nagyobbra nem is nagyon kell már vigyázni. Megoldják – bólintott magabiztosan. Láthatóan teljesen beleélte magát a szabad este gondolatába.

– Na jó. Akkor én folytatom a főzést, ti meg fűzzétek be a fiúkat – pucolta tovább a krumplit Kori. Nem gondoltam, hogy ilyen könnyen megy majd. Nem kellett térden állva könyörögnöm.

– Anya! Éhes vagyok – jelent meg az ajtóban Holly. Mindig melegség töltötte el a szívem, mikor anyának hívta a barátnőmet, és nyilván így volt vele Kori is.

– Ezt kisütöm és ehetünk, édesem – válaszolt mosolyogva. Hogy a picsába gondolhatja azt, hogy rossz anya? Úgy szereti Chris lányát, mintha a sajátja lenne. Igazából az első naptól fogva úgy szerette. Soha egy rossz szót nem írt róla egyetlen levelében sem. Aztán, amikor kellett, szembeszállt Holly őrült, vér szerinti anyjával. Én simán odaadnám neki az aranyérmet anyaságból. Barátságból már ezer éve megkapta.

Miután egy rakás üzletet végigjártunk, beszereztünk néhány új ruhát és fehérneműt, végigültünk a szépségszalonban még háromórányi tömény kényeztetést. Megújultan léptünk ki a forgalmas utcára. Már lement a nap, a levegő kissé lehűlt, de minket fűtött a lelkesedés. Kori párszor hazatelefonált, aztán megnyugodva vette tudomásul, hogy az otthon maradtak igenis elbírnak a kicsikkel. Én nem hívtam Tomot. Indulás előtt hatalmas veszekedésbe torkollt a szimplának indult beszélgetésünk, úgyhogy most beállt a hidegháború.

– Én éhen halok – nézett körül Liz. – Vacsizunk? – kérdezte. Bólintottunk. – Az ott jónak tűnik – mutatott egy kis étterem felé. Világító cégér és barátságos külcsín hívogatta az éhes vendégeket. – Nézzük meg, van-e szabad asztal – vágott át az úttesten. Nem sok választásunk volt, rohantunk utána az autókat kerülgetve, hangos dudaszó kíséretében.

– Meg fogunk halni! – kiáltottam utána, mikor egy kocsi nagyot fékezett a közelemben.

– Csak legyél határozott! – szólt hátra. Ő már átért. Onnan könnyen osztja az észt.

– Határozottan meg fogunk halni! – ordítottam túl a következő hosszú dudaszót.

– Ez a beszéd! – kiáltott vissza lelkesítően öklével a magasba ütve.

– Kell valami pia – nyögtem ki a szívemre téve a kezem, amikor épségben a járdára léptem.

– Úgy csinálsz, mintha nem egy nagyvárosból jöttél volna – veregette meg a hátam Liz vigyorogva.

– Zebra, Liz. Tudod, mi az? Csíkok az aszfalton – indultam el az étterem bejárata felé. – Hosszú vonalak, amiken ha haladunk, nem szidják az anyukánkat.

– Ja, mintha számított volna neked Budapesten, hogy merre vannak a zebrák – motyogott mögöttem Kori. – Ha nem láttál zsarut a közelben, huss, neki is iramodtál, én meg ugyanígy loholtam utánad, mint most a másik elmebeteg nő után.

– Nem is – ellenkeztem.

– De is – öltötte ki rám a nyelvét. – Nem is nekem van szükségem erre a laza napra, hanem neked. Totál befalusiasodtál. Ha szeretnéd, helyezünk ki közlekedési lámpát a tyúkól mellé, nehogy elgázoljanak.

– Hehehe.

– És a szókincsed is visszafejlődött, ahogy hallom. „Nem is”, meg „hehehe”.

– Nem is.

– Na jó, csak keress egy asztalt, én állom az első kört – utasított Kori, és a kezembe nyomta a bevásárlószatyrait.

– Befalusiasodtam, mi? – durrogtam morcosan magyarul. – Azért is középre ülök. Erre mit lépsz? – cövekeltem le az étterem közepén álló asztal mellett dacosan.

– Beléd meg mi ütött? – kérdezte Liz, aki már le is ült.

– Nem vagyok falusias – válaszoltam neki. – Én vagyok a bulikirálynő. Majd meglátjátok – mormogtam tovább a saját anyanyelvemen.

– Elküldtek – ért oda hozzánk Kori kuncogva.

– Miért?

– Mert ez egy étterem – nevetett. – Pincérekkel, meg minden. Tudjátok, leülünk, ők meg kijönnek az asztalhoz felvenni a rendelést.

– Basszus, ez de égő – nevettem már én is. Teljesen úgy viselkedtünk, mintha lövésünk sem lenne, mit kell egy ilyen helyen csinálni. – Tudjuk be annak, hogy eggyel előre ugrottál, gondolatban már a táncparketten rázod őrült módjára. Ott majd hozhatod a piát is – paskoltam meg a kezét. Ezennel helyre is állt a béke.

Alaposan teleettük magunkat, a szatyrokat a kocsiba dobáltuk és belevetettük magunkat az éjszakába. Először nyögvenyelősem ment a dolog, de ahogy ürültek sorban a poharak, engedett a hangulat. Úgy ugráltunk a táncparketten szűk farmereinkben és topjainkban, mint három sittről szabadult, akik rég nem szívtak friss levegőt. Hol ezt, hol azt löktük arrébb, vagy locsoltuk le picit itallal. Szerintem mindenki szívébe beloptuk magunkat, de magasról tettünk rá. A szabadságot kaptuk meg, az önfeledt szabadságot, amivel nem járt semmiféle kötelezettség vagy feladat.

– Húúú, marra jó ölletm va – ordította a képembe Kori körülbelül egy centiről vodkagőzzel tömítve el a pórusaim.

– Hm? – próbáltam túlkiabálni a zenét több-kevesebb sikerrel.

– Assszontam marra jó ölletm va – vette még hangosabbra a hangerőt, és alaposan teleköpködte nyállal az arcomat. Egyik szememet behunyva letöröltem a permetet, aztán kipislogtam a maradékot.

– Mi az ötlet? – váltottam magyarra. Rájöttem, hogy piásan még annyira sem tudok angolul, mint józanon, úgyhogy a nem tudom hányadik feles után felhagytam a próbálkozással.

– Lizzaszonta karokizs van. Hurrááá! – dobta magasba a kezeit felszabadultan a barátnőm. Tisztára, mint az otthoni buliban, amikor én távolról figyeltem, ő meg egy idegen fazonra vetette rá magát és állandóan csapkodott.

– Liz, karaoke! – mutattam a szomszéd terem felé. Ebből a szintén részeg Elizabeth tuti megértett. Ha valaki ilyen szinten elázott, csupán alapinformációkra van szüksége. Ennyit fogad be az agya.

– Hurrá! – csapta fel ő is a karjait vigyorogva. Mondott még valamit, de annyit értettem, hogy „ő”, meg „király” és „ananász”. Jó, ez utóbbi lehet, nem volt benne. Részegen lehetetlen egy idegen nyelven karattyoló részeget megérteni…

Tehát elindultunk a tömegen át. Kori lelkesen ismerkedett minden egyes emberrel, aki az útjába került. Igyekeztem tolni magam előtt, hogy még azelőtt átérjünk, mielőtt felkel a nap. Lizt pedig irányítgattam, mert a szélrózsa minden irányába képes volt elcsatangolni. Mint valami pesztonka. Mégis, hogy engedjem el így én is magam? Elhatároztam, amint átesünk a rémes koncertünkön, magasról tojok rá, ki merre kolbászol. A sárga földig fogom inni magam. Maximum odakötözöm őket egy oszlophoz egy cédulával a nyakukban, amire ráírom a telefonszámom. Ha akkor még tudni fogom.

– Énellek! Juhé! – esett neki lelkesen Kori a mikrofonos fazonnak, aki a vakmerő önjelölt sztárokat konferálta fel. A pasas értetlenül nézett, én pedig rájöttem, hogy ez azért lehet, mert én értettem, mit kiabált neki a kissé spicces barátnőm. És ha én értettem, akkor csakis magyarul mondhatta. Ez volt az a Kori, akit én ismertem. Hátrébb húztam, és Lizt toltam a helyére. Innentől kezdve már csak imádkoznom kellett. Egy részeg kanadai kezében vagyunk. Micsoda szép kilátások!

A következő tíz percben kuncogva, imbolyogva várakoztunk a sorunkra. Számomra csak akkor derült ki, mit fogunk előadni, amikor megláttam a kijelzőn a táncoló betűket.

– Ez hülye – csúszott ki a számon rögtön, de nem volt időm sokáig gondolkozni, mert már nyomtuk is. Teli torokból, teljes átéléssel, mint az igazi sztárok. Hogy mindebből mit érthetett a közönség? Valami olyasmit, hogy „Ifihabínfokátándzsó ábímerilontámgóóó…” Igen, ez ismét a Rednex Cotton Eye Joe című száma volt. Ami nekem magyarul is körülbelül ugyanígy hangzott. Liz nem tudhatta, hogy olyan dalt választott, ami nálunk egy éneklési szinten van a Lambadával. „Sóóóómáduciful…” Marha jól éreztük magunkat. Olyannyira, hogy előadtuk még Michael Jackson Thrillerjét is, természetesen az elmaradhatatlan koreográfiával. Miután dagadó mellkassal lebotorkáltunk a színpadról, nyugodt szívvel ihattam magam eszméletlenre.