Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

Copyright © Budai Lotti

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Gimes Katalin

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5875-03-8

PROLÓGUS

Az idegen

1857 februárja

Anthony Pearson lustán fordult át másik oldalára a puha matracon. Megdörzsölte a szemét; már éppen elnyomta volna az álom, amikor meghallotta a sódzsi, a rizspapírral borított tolóajtó ismerős surranását. Az ajtón keresztülderengő aranyos fényben Maszujó törékeny vonalai rajzolódtak ki a férfi előtt.

– Konbanva{1}, Toni-szan! – hajolt meg finoman a lány.

Anthony lustán elmosolyodott.

– Jó estét neked is, gyönyörűm… – válaszolt saját nyelvén a férfi, noha tudta jól, Maszujó egyetlen szavát sem érti.

A lány ennek ellenére tudta a dolgát: kioldotta a fehér pamutkimonó övét, ami feltárta formás meztelenségét, s egy könnyed mozdulattal becsusszant a férfi mellé a takaró alá. Ujjai nyomban belevesztek Anthony puha mellszőrzetébe, s a férfi elégedetten mormogott. Kedvelte Maszujót, aki – noha csak egy prostituált volt – mindig olyan gyöngéd kedvességgel vette körül, mintha csak élete legnagyobb szerelme tért volna meg karjai közé. Persze Maszujót, akárcsak a többi lányt a Három majom házában, gondosan kiokították, hogyan hitessék el a férfiakkal, hogy nem egy rosszabb fajta bordély emeletén, hanem egy meleg szerelmi fészekben adnak találkát „kedvesüknek”. Maszujó valaha csúszan volt, amely cím az egyik legrangosabbnak számított a japán örömlányok körében, s egyben a legelragadóbb teremtés a nyomorúságos bordély falai közt. Csakhogy a maga harminckét évével már nem számított fiatalnak, s ráadásul néhány évvel korábban egy szerencsétlen eset a hírnevét is beárnyékolta: viszonyt kezdett egy egyszerű szakácstanonccal, akinek ingyen adta szerelmét, megkárosítva a bordély mama-szanját. A botrány után Maszujó már csak a Három Majom Házában kereshette a kenyerét, ami Nagaszaki egyetlen – s így legmegvetettebb – bordélya volt, amely európai férfiakat is elkápráztatott a helyi örömlányok nyújtotta gyönyörökkel. Ugyanakkor Maszujó alakja megőrizte fiatalosságát és ruganyosságát, s olyan végtelen törékenységet sugárzott, akár egy süldőlány. Igaz, az európai nőkkel összehasonlítva Anthonynak az összes japán lány törékenynek tűnt. Persze, nem mintha olyan sokat ismert volna. Ahány helyi asszonyhoz csak köze volt, ők mind a Három Majom szolgálatában álltak. Ki is próbálta valamennyit, mielőtt Maszujóra rátalált volna: Reikó, Szecukó, Fudzsikó… Bár valamennyien igyekeztek lenyűgözni az európai vendéget, akiről tudták jól, hogy udvarias, figyelmes, és mindig időben fizet – ráadásul valódi pénzzel, és nem rizzsel, mint a legtöbb helybéli –, Anthony mindőjüket közönségesnek és felejthetőnek találta. Maszujót másnak látta, s hiába volt nyolc évvel idősebb vendégénél, külseje erről nem árulkodott… Talán csak a szeme sarkában húzódó halvány ráncok, amelyek akkor váltak láthatóvá, ha egy-egy pillanatra elolvadt a lány örökké viselt udvarias mosolya. Kemény és nehéz élet karcolta arcára ezeket az apró barázdákat. Maszujó azt jelenti: „haszon”. Nos, ha valaki, akkor ő sok hasznot hajtott már Nagaszaki bordélyainak. Nem sok ideje volt hátra a Lebegő Világban, ahogyan a helyiek a gyönyörök és kéjhölgyek közegét nevezték. Szerencséje volt, hogy Anthony kiszemelte őt magának, és állandó vendége lett. Maszujó igyekezett is minden erejével lenyűgözni az angolt. Az asszony apró csókokkal kezdte elborítani a férfi a mellkasát, s ajkai egyre lejjebb vándoroltak a férfi testén, s végül elérték az ágyékát. Anthony felnyögött a gyönyörtől, s Maszujó titkon elmosolyodott: mindig is mulattatta, milyen egyszerű ezeket az idegeneket elbűvölni. Ők valamiféle bűnös élvezetként tekintettek a szerelmi játékokra, annak fortélyait, apró finomságait hírből sem ismerték Japánba érkezésük előtt. Pedig mily sok örömöt adhatnak ezek az apró kedveskedések! Maszujó elképzelni sem tudta, miféle asszonyok élhetnek abban a távoli országban, ahonnan „Toni-szan” származik. Szerencséjére a férfi élvezettel merült el az újfajta gyönyörökben, amelyekkel a lány megismertette. Sőt! Kifejezetten kedves és figyelmes szerető vált belőle, aki most is elkísérte kedvesét a gyönyör kapuja felé vezető úton: mikor férfiassága már pattanásig feszült, magához húzta a lányt, és megcsókolta. Miután Anthony szívverése kissé lelassult, a hátára fordította a lányt, s viszonozva kedvességét, ajkaival kényeztetni kezdte, finom nyögéseket csalogatva elő szeretőjéből. Erre még Maszujó tanította meg, amikor egyszer megkérdezte a lánytól, hogyan szerezhetne ő is örömet neki. Amikor már mindketten felhevültek a szerelmi játszadozásban, Anthony eltávolodott Maszujótól, aki a futonon{2} hanyatt fekve, pihegve várta a férfi következő kívánságát. Anthony csillogó szemmel a lányra sandított, s a hasára fordította kedvesét, aki ebből megértette, mire vágyik vendége: négykézlábra ereszkedett, s feszes hátsójának gömbjeit a férfi ágyékához tolta. Csalódott volt, hogy Anthony ilyen hamar belé hatolt: ezeknek a gaidzsinoknak – ahogy Japánban az idegeneket nevezték – mintha mi sem lett volna fontosabb a kielégülésnél. Egyre csak az „esők és felhők birodalmába” igyekeztek, nem tudták, hogy a gyönyör kapujáig vezető út sokkal értékesebb, mint maga az azon való átkelés. Hanem azt sem értette sosem, miért szereti úgy Toni-szan ezt az amúgy nem túl eredeti pozitúrát… Eleinte még arra is gyanakodott, vendége titkon egy kagema, azaz örömfiú karjaiba vágyik, de mikor Maszujó felvetette az ötletet, Toni-szan olyan hevesen ellenkezett, mintha valami szörnyű dolgot vetett volna fel. Hiába… – gondolta Maszujó egy könnyű sóhajjal kísérve, mikor szerelmi táncuk végén Anthony erős testéhez bújt –, sosem fogja megérteni ezt a különös népséget…

Miután Maszujót elnyomta az álom, Anthony óvatosan felkelt, és a rácsos ablakhoz lépett. Felhúzta a vastag bambuszrudakból készített függönyt, és megborzongott, ahogy egy hűvös fuvallat ostromolni kezdte a szoba melegét. A tavasz még épp csak beköszöntött: napközben a napfény ugyan már incselkedett a téli hideggel, de az éjszakák még zimankósak voltak. A Három majom házának emeleti ablakából Nagaszaki örömnegyede tárult a férfi elé: későre járt már, csak néhány tivornyázó rótta az utakat, akiket a bordélyokból már rég kipenderítettek, s most az egyszerű ivókba igyekeztek egy újabb pohár szakéért. Távolabb, a kikötőben nyugati hajók fényei imbolyogtak, az éjfekete tengerre a felkelőben lévő telihold tányérja vetett ezüst fénycsóvát. Anthony – bár lassan négy éve, hogy Japánban vesztegelt – addig a napig sem tudta eldönteni, miként érez ez iránt az idegen, egyszerre különös és lenyűgöző ország iránt. A népéről nem is beszélve… Mikor megérkezett a szigetországba, mintha egy másik világba csöppent volna. Nem is csoda: Japán jó kétszázötven évre gyakorlatilag elbarikádozta magát a külvilágtól, érintetlenül fejlődve a maga útján, akárcsak egy üvegbúrába zárt furcsa kis növény, amelyet hidegen hagy a körülötte burjánzó dzsungel zsongása. Leveleit alig-alig rezzentették meg a történelem viharai vagy a nyugati tudomány szellője. Az ország vezetői annak idején okkal választották az elzárkózás politikáját. Ugyanis amikor az 1500-as évek végén megérkeztek az első hittérítők, azok sikerrel kezdték elvetni a kereszténység magvait, még néhány japán főurat is áttérítettek. Mikor pedig látták, hogy Nagy-Britannia, az Amerikai Egyesült Államok, Franciaország és a többi gyarmatosító hatalom miként hajtja apránként igába a környező országokat, az ország katonai vezetője s tényleges ura, a sógun úgy döntött, nem enged többé idegeneket az Istenek Földjére lépni. Még a japánoknak is tilos volt az utazás: aki a szigetet elhagyta, nem térhetett többé vissza, különben halálbüntetés várt rá, nyugati hajó pedig meg sem közelíthette Japán tengerpartjait. Anthony sosem felejti el a helyiek rémült tekintetét, amikor négy évvel ezelőtt a jámbor halászok először pillantották meg a keménykalapos, fehérített gallért és fekete öltönyt viselő, szakállas idegeneket. Egy nap ugyanis a nyugati nagyhatalmak megelégelték a sógun makacs elzárkózását. Amerikának szénfelvevő helyre és kikötőre volt szüksége a Hawaii felé tartó kereskedőhajói számára, Nagy-Britannia, Franciaország és Poroszország pedig a japán árucikkekben rejlő hatalmas üzleti haszonra fente a fogát. Így egy nap az USA vezetésével nemzetközi expedíció indult útjára, ami a japánok ellenállását volt hivatott megtörni. Matthew Perry hajóskapitány 1853 júliusában sorakozott fel hadihajóival Edó{3} partjainál, ágyúsortűzzel köszöntve az épp akkor ünnepelt függetlenség napját… Tudta jól: egy olyan országban, ahol még mindig a szamurájkard és a nyílvessző számított a leghatékonyabb fegyvernek, a füst és az égzengésszerű lárma megteszi a hatását. A trükk be is vált. A sógun és kormányzata, a bakufu tudta jól, ha ellenáll, a nyugatiak erővel tarolják le az országot, így engedtek az alig színlelt erőszaknak, és ideiglenesen engedélyezték az idegenek számára a letelepedést és azt, hogy bizonyos termékekkel kereskedjenek.

Anthony és az apja, Charles Pearson maguk is ezért csatlakoztak az expedícióhoz az egyik angol hajó fedélzetén; hogy az elsők közt legyenek, amikor a mesés keleti árucikkek elözönlik a Nyugatot. A Pearson kereskedőháznak történetesen ez volt az utolsó esélye a túlélésre. Anthony apja odahaza, Londonban egykor hatalmas vagyont tudhatott magáénak, és egy sikeres kereskedelmi vállalkozás tulajdonosa volt. Azonban a Pearson&Pearson tengerhajózási vállalatot sok csapás érte az utóbbi időben: mikor Charles Pearson hatalmas összegeket kezdett a gőzhajókba fektetni, kitört a szénbányász sztrájk, mikor Portugáliából parafát akart Amerikába szállítani, a portugál paratölgyeket élősködők kezdték pusztítani… és ez így ment éveken keresztül. Anthony anyja, Mathilde du Durfort, zsörtölődött is rendesen. Az asszony egy francia arisztokrata család leszármazottjaként nem egy nincstelen kereskedőnek nyújtotta nemesi kezét egykoron… Hanem katolikus lévén Mathilde már azt is fontolóra vette, hogy ördögűzőhöz fordul: hátha egy ellenlábasa megátkozta férjét, azért éri annyi szerencsétlenség a Pearson vállalatot. Hanem Charles Pearson ennél gyakorlatiasabb férfiú volt.

– Ugyan már, asszony – dohogott az ötlet hallatán. – Nem ördögűző kell nekünk, hanem Matthew Perry és a flottája. Meglátod, ez a japán vállalkozás kihúz bennünket a csávából.

– De hisz évekig is eltarthat, míg egyezségre juttok azokkal a barbárokkal! – ellenkezett a felesége. – Addig én mégis mihez kezdjek?

– Költöd a pénzem, ahogy eddig – vetette oda a férj. – No, és neveled a lányainkat. Ne aggódj, ami maradt a vállalkozásból, azt pénzzé tettem. Abból az összegből kényelmesen elélhettek, amíg megvetjük a lábunkat Japánban.

– Megvetjük? – kérdezte idegesen Mathilde. – Mi az, hogy megvetjük?

– A fiút magammal viszem – jelentette ki Charles Pearson. – Elég idős már hozzá, és hasznos segítségem lesz.

Mathilde asszony hallani sem akart a dologról: méghogy az imádott Antoine-ját férje elragadja a vademberek közé? De Anthony két kézzel kapott a lehetőség után. Húszesztendős volt akkor, életerős, telve kalandvággyal… No és persze esze ágában sem volt megnősülni, és elege volt már az unalmas nebáncsvirágokból, akiket az anyja az elmúlt években egyre az orra elé tuszkolt. Mathilde szerette volna kiházasítani a fiát, csakhogy a fiatalember nem vágyott az unalmas házaséletre. Újdonságról, izgalmakról, távoli vidékekről álmodott, így jóleső izgalommal lépett fel a Saratoga fedélzetére, míg anyja és két húga csalódottan néztek távolodó apjuk és testvérbátyjuk hajója után…

S ennek már több mint négy esztendeje – sóhajtott fel Anthony Nagaszaki kikötőjén merengve. Azóta neki és apjának nem volt más dolga, mint várni. Várni, hogy végre ne csak a letelepedéshez legyen joguk, hanem kereskedni is, és nem csak azokkal az értéktelen kacatokkal, amelyek kivitelét engedélyezte a bakufu… A kormányzat persze nem számolt a csempészekkel. Nekik hála, Pearsonék – no meg az a néhány kereskedő, aki hozzájuk hasonlóan belevágott a kalandba – már megtölthettek jó pár hajót selymekkel, értékes porcelánokkal, elefántcsont legyezőkkel és más csecsebecsékkel, amelyeket rögvest szét is kapkodtak a londoni előkelőségek, fenntartva a víz felszínén a Pearson&Pearson imbolygó hajóját. Az igazi áttörést azonban Towsand Harris, az amerikai diplomata érkezésétől várták, aki hamarosan útra kel Japán felé, hogy véget vessen a felemás helyzetnek, rákényszerítve a bakufura a nyugat kereskedelmi diktátumát… De ez még hónapokig tartó várakozást jelentett. Anthony számára, mi tagadás, csalódást okozott a Japánba érkezésük első időszaka. A hosszú és kényelmetlen utazás után még jó két hónapig rostokoltak a hajó kajütjébe zárva, mire az ágyúdörgéstől megfélemlített sógun kijelölt számukra egy állandó tartózkodási helyet: Nagaszaki egyik nyomornegyedét, ahonnan előbb kitelepítették a helyieket. A maroknyi angol, amerikai és francia „megszálló erő” aztán elkezdte a maga szája íze szerint átformálni a környéket, nyugatias stílusú házakat, raktárakat és templomokat építve. Idővel egyre többen érkeztek: helyőrségi katonák, tolmácsok, diplomaták és szerencsevadászok népesítették be szép lassan a kolóniát… Amit az egyszerű népek rémülten pislogva, a szamurájok fogcsikorgatva néztek végig. A büszke harcosok arculcsapásként élték meg az idegenek érkezését, akiknek zaklatásától csakis a bakufu szigorú parancsára tartózkodtak. Gyűlöletük hevességét Anthony egy ízben a saját bőrén is megtapasztalta, amikor a Három Majom Házából hazafelé tartva három szamuráj megtámadta. Akkor csodával határos módon menekült meg, ám a bordélyház látogatásáról továbbra sem volt hajlandó lemondani. Igaz, a bordélyok nyújtotta örömökön kívül sok szórakozás nem akadt arrafelé. A gaidzsinok Nagaszaki öt mérföldes – helyi léptékben tizenöt rínes{4} körzetét – sem hagyhatták el, legfeljebb különleges engedéllyel, amilyet addig még senki nem kapott meg. Hanem Anthony időről időre megszegte ezt a szabályt, s lova hátán bejárta a környéket, olykor-olykor szélsebes vágtába kezdve, hogy újra átélhesse a száguldás örömét. Szerencsére még nem ütötte meg a bokáját a kihágás miatt. A hatóságok főbb utakon állomásozó ellenőrző pontjait ügyesen kikerülte, ha pedig kiruccanásai során közemberekkel találkozott, azok vagy rémülten menekülőre fogták, vagy szinte sóbálvánnyá merevedtek a szőke hajú, magas – sőt, számukra óriásnak ható – idegen láttán, s mire föleszméltek, Anthony már túljárt árkon-bokron. Hanem apja nem nézte jó szemmel a kirándulásokat, inkább arra ösztökélte fiát, hogy nyelvtanulással múlassa az időt.

– Meg kell tanulnunk a nyelvüket – mondta az apja. – A kínai tolmácsokban nem bízhatunk, szélhámos az összes.

Anthonyt nem kellett sokáig unszolni. Fürge eszű fiatalember volt, aki nem szívelte a tétlenséget. S szerencséjére nyelvtanár is akadt kéznél. A nyugati „felderítőkhöz” ugyanis csatlakozott egy japán férfi is: Nakahama Mandzsíró. Mandzsíró egykoron egyszerű halászként tengette napjait egy kis faluban a tószai tengerpart mellett. Mindössze tizennégy éves volt, amikor egy hajnalon három társával együtt kieveztek a tengerre, s egy hirtelen támadt vihar messzire sodorta ladikjukat a partoktól. A lélekvesztő végül egy kisebb sziget mellett zátonyra futott, és a négy halász bizonyára ott lelte volna halálát, ha nem menti meg őket egy amerikai bálnavadász hajó. Pár héttel később a hajó visszatért Amerikába, és Mandzsírót egy diplomata vette szárnyai alá, akinek köszönhetően több évig tanult angolt és navigációt egy massachusettsi tengerésziskolában, s maga is hajóskapitány lett. Később az amerikai kormánynak nem kevés idejébe és pénzébe került, hogy rávegyék Mandzsírót, ő is csatlakozzon a Japán felé induló expedícióhoz, aminek nyelvtudása révén felbecsülhetetlenül hasznos tagja lenne. Mandzsíró szívből megszerette új hazáját, ahol ugyan keményen meg kellett küzdenie a megélhetésért és a beilleszkedésért, de legalább emberszámba vették, a demokrácia számára addig ismeretlen fogalma pedig valósággal lenyűgözte. Így, mintegy hálája jeléül, végül beleegyezett, hogy visszatér Japánba, és lehetőségeihez mérten szolgálja a nyugatiak ügyét… Azóta ki sem tette a lábát a kolóniáról, ahol szinte rettegésben élt, hiszen már azért a tényért is kivégzés várt volna rá, amiért elhagyta az országot. Hogy a férfi megbánta-e merész vállalkozását, senki sem tudta, panaszkodni ugyanis soha nem panaszkodott, azonban kényszerű elszigeteltségét arra használta, hogy elszántan tanította a japán nyelvre az érdeklődőket. S közülük is Anthony volt a legtehetségesebb tanítványa, akinek kitűnő érzéke volt a nyelvekhez. Első, a helyi bordélyba tett látogatása előtt is, Mandzsíró látta el tanácsokkal az ifjút.

– A legfontosabb, amit véssen az eszébe: soha ne szeressen bele egyik kéjhölgybe sem, barátom… – intette óva Anthonyt Mandzsíró.

– Beleszeretni? – mosolyodott el Anthony. – Nehezen tudom elképzelni, hogy beleszeressek egy… egy… szajhába, már elnézést.

Mandzsíró megrázta a fejét.

– Először is ne nevezze őket így! Ezek a kéj és az öröm hölgyei, akiket gondosan kioktattak a szerelem művészetére, amit lelkiismeretesen, igazi hivatásként gyakorolnak. Sose adjon pénzt közvetlenül nekik, mindig csak a… madame-nak, ha úgy tetszik. És más módon se éreztesse velük, hogy szajhák volnának, különben úgy penderítik ki innen magát, hogy a lába sem éri a földet. Lehet, hogy a Három Majom nem a legelőkelőbb hely Nagaszakiban, de bizonyos illemszabályokat itt is be kell tartani.

Anthony figyelmesen hallgatta Mandzsíró szavait, majd komolyan bólintott.

– Egyébként pedig… – folytatta komoran Mandzsíró –, ha majd eltöltött néhány éjszakát a Lebegő Világban, rájön, hogy milyen könnyű beleszeretni ezekbe a teremtésekbe. Bámulatos módon képesek feledtetni a magányt a férfiemberrel… Maga még csak néhány hónapja van itt, így fogalma sem lehet, miről beszélek. Mert tudja meg, barátom, a magány az, ami miatt mind félünk az éjszakák eljövetelétől, s ami elől csakis e hölgyek karjaiban találunk menedéket. Még ha ezt sokan nem is merik maguknak bevallani…

Anthony most Maszujót figyelve a saját érzéseit vizsgálgatta. Nem, talán még nem történt meg. Sikerült megfogadnia a kapott tanácsot, és nem szeretett bele a csúszanba. Persze kötődött hozzá, és törődött is vele, de igyekezett megőrizni a tisztánlátását. Tudta, hogy amit Maszujótól kap, az nem szerelem, amit pedig ő a lány iránt érez, végképp nem az. Talán inkább hála. Hála, amiért Maszujó időről időre elfeledtette a Mandzsíró által is megjósolt fojtogató magányt, amitől a kolónián élő valamennyi nyugati férfi szenvedett. Mert ha valamivel Anthony nem számolt, amikor apja oldalán végiglépdelt a Saratoga pallóján, az a magány volt. Akkor még nem gondolt bele, hogy valószínűleg sosem térhet vissza Angliába: ha apjának beválnak a számításai, itt kell maradnia, hogy segítsen fölépíteni a Pearson&Pearson keleti birodalmát, ha pedig az apja eltávozik, neki kell átvennie a helyét. Csakhogy európai asszony, olyan, akivel egy nyelven vagy legalább egy kultúrán osztozik, még hosszú évekig nem érkezik Japánba. És ha idevetődne is egy ilyen vállalkozó kedvű teremtés… Ugyan melyik asszonyt lehetne rávenni, hogy idegenben, egy gyűlölködő és furcsa nép gyűrűjébe zárva alapítson családot? Nem, ha Anthony valamivel nem számolt, akkor az az, hogy nagy valószínűséggel számára soha nem fog megadatni, amitől egykoron úgy irtózott: a békés családi élet öröme, no és persze az igazi, a lélek mélyén gyökeredző szerelem…

1. FEJEZET

A menyasszony

Mija gyaloghintója komótosan haladt a Nabesima-palota felé. A hintóban ülő lány arcán egykedvű kifejezéssel nézegetett ki a jármű ablakán, az út menti fiatal erdőség látványába merülve. Mindeközben bátyja, Rokuró, eltökélten meredt maga elé, mint aki tökéletesen tisztában van a rábízott küldetés komolyságával: Rokuró atyjuk, a betegeskedő Aszakura-szan helyett kísérte húgát leendő vőlegénye házába. Rokuró igyekezett, hogy a jeles eseményen, ahol mint az Aszakura család majdani feje vesz részt, minden egyes porcikája méltóságot tükrözzön: kihúzott derékkal, szálfaegyenesen feszített húga mellett legszebb ünnepi kimonójában, amelyre egy körbe az Aszakura család jelvényét, azaz kamonját, a mályvarózsát hímezték selyemfonállal. A kimonót négy bőrpántból készült öv rögzítette a derekánál, amelybe egyik oldalról hosszú szamurájkardját fűzte, míg a másik oldalán a helyi harcosok másik hagyományos fegyvere, a rövid tőr pihent. Rokuró jobb kezét a fényes kard bőrmarkolatán nyugtatta. Látszott, elégedett a megjelenésével. Mija már kevésbé érezte magát kényelmesen elegáns kimonójában. Gyűlölte a nagy, harsány piros pipacsokkal és aranyszínű kolibrikkel díszített köpenyt, amelyet túl feltűnőnek talált, ráadásul a keményített gallér kellemetlenül dörzsölte a nyakát. A nagy műgonddal elkészített frizurájába tűzött dísztűről lecsüngő aranyfityegők pedig kifejezetten idegesítették, ahogy a homlokába lógtak. A derekára tekert széles, nehéz selyemövet, az obit a lány hátánál párna támasztotta meg, amitől még csak elhelyezkedni sem tudott kényelmesen az egyébként is szűkös gyaloghintóban.

Rokuró szúrós pillantást vetett az egyre fészkelődő húgára.

– Maradj már nyugton, Mija – szólt rá Rokuró. – Úgy izegsz-mozogsz, akárha bolhák csipkednék az alfeled…

– Te könnyen beszélsz – szólt vissza Mija –, nem neked kell ebben a lehetetlen öltözékben szenvedned.

– Éppen ideje volt, hogy tisztességes fiatal hölgy módjára öltözködj – vonta össze sasszemét Rokuró. – Atyánk így is túl sokáig hagyta, hogy férfi módra nadrágban és rövid kimonóban rohangálj. Ha ez hamarabb eszébe jut, talán tudnád, miként kell viselkednie egy szamuráj lányának. Na de majd Csizukónak gondja lesz rád…

Mija elfintorodott Csizukó említésére. Ki nem állhatta fivére karót nyelt és szigorú feleségét, aki azon a napon az öltözködésnél segédkezett neki. Csizukó egyre csak ciccegett, amiért Mija tizenhét éves korára még azt sem tanulta meg, hogyan kell tisztességesen megkötni egy obit. Arra is csak nagy nehezen tudta rávenni, hogy az alkalomra rizsporos púderrel varázsolja fehérebbé bőrét, és ajkait zúzott sáfránylevelekből készült masszával pirosítsa.

Rokuró ismét Mijára pillantott.

– Nem is festesz ma olyan borzalmasan, mint szoktál – mondta, miután néhány pillanatig elnézte húga arcát. – Végre nem tűnsz olyan napbarnítottnak, mint a földeken dolgozó parasztok.

Mija figyelmen kívül hagyta fivére sértésnek beillő bókját. Noha a testvéri szeretet parancsa erre kötelezte volna, a lány sosem szívelte igazán Rokurót. Uralkodó természetű és konok férfiú volt, igazi katona, akinek gyermekkoruk óta kedvenc elfoglaltságának Mija kritizálása és bosszantása számított. De a lányt sem kellett félteni! Sosem habozott visszavágni fivérének, aminek köszönhetően az Aszakura-ház gyakran volt hangos a testvérpár veszekedésétől. Hanem Mija ezen napon lenyelte az ajkára toluló sértést: úgy tűnt, az ünnepélyes öltözet és a méltóságteljes hangulat megtette a hatását: tudta, néhány órán keresztül kénytelen lesz viselkedni…

Mija egy szamuráj, Aszakura Joritomo lánya volt. Az Aszakurák már évszázadok óta álltak a tiszteletre méltó Nabesima család, Szaga tartomány urainak a szolgálatában. Mija apja, Aszakura-szan pedig a Nabesima família jelenlegi fejének volt legfőbb bizalmasa és gyermekkori jó barátja. Talán ennek is volt köszönhető az a megtiszteltetés, hogy az uraság hű embere lányát, Miját szemelte ki egy szem fia feleségéül. Ami azt jelentette, hogy a lány egy nap egy földesúr, vagyis daimjó felesége lesz. Sőt, egy tartományúr asszonyaként a nemesség tagjává válik. Nagy megtiszteltetés volt ez az Aszakura család számára. A menyasszonyjelöltet gyaloghintón vitték a vőlegény elé, amit szolgák és kivont kardú katonák kísértek, noha a Nabesima-palota alig fél ríre feküdt Aszakuráék házától. De így kívánta az illem…

A lassan döcögő menet végül elérte a palota kapuját. A Nabesima család otthonát fal vette körül, amelynek kapuján belépve hatalmas, gondosan ápolt kert tárult az érkezők elé. Mija akaratlanul is eltátotta a száját. Noha apja is szívesen hódolt a kertépítés művészetének, Aszakuráék kertje zsebkendőnyi területnek hatott a palota hatalmas parkja mellett. A szigorú szabályok szerint kialakított kertben virágágyások, sziklakertek, ősöreg juharfák, a kert közepén csillogó halastóba igyekvő patakok és az azokon átívelő hidacskák alkottak természetesnek és könnyednek ható harmóniát. Bár a kert még alig ébredezett téli álmából, már ekkor látható volt, hogy a tavasz páratlan szépségbe borítja majd.

Rokuró ugyancsak felszisszent a látvány hatására. Bár nem mondta ki, Mija rájött mi jár bátyja fejében: A lány, ez a neveletlen kis vakarcs aligha érdemli meg, hogy egy ilyen mesebeli hely úrnője legyen. A testvérpár néma csöndben vonult a palota felé. A földszintes, magasra ívelő, vörös és aranyszínűre lakkozott tető miatt mégis grandiózusnak ható épülethez két oldalról szimmetrikusan elrendezett oldalszárnyak csatlakoztak. A központi épület előtt néhány faragott falépcső vezetett föl az egész házon körbefutó verandára. Itt az érkezők levették szandáljaikat, majd megálltak a bejárat, a tájképekkel díszített fuszuma{5} előtt. A tolóajtókat ekkor belülről két szolgálólány húzta el, s a vendégek előtt feltárult az uraság fogadóterme. Az egyszerű, világos, tatamival, vagyis padlógyékénnyel borított helyiség közepén ott térdelt maga Nabesima uraság, Mija leendő apósa. Valaha rettenthetetlen erejű harcos volt, aki őszülő szakállával és ráncoktól szabdalt arcával is tiszteletet parancsoló személyiségnek hatott. Mögötte felesége, a zordon arcú Jura asszony térdepelt, míg Nabesima úr másik oldalán, tekintetét illemtudóan a földre szegezve maga a vőlegény: Nabesima Hóri.

Mija évek óta nem látta jövendőbelijét. Kisgyermekkorukban néha játszottak együtt, ő, Hóri és néhány másik szamurájcsalád gyermeke, de úgy rémlett számára, a fiúcska akkoriban szívesebben húzódott be egy fa árnyéka alá, hogy egy bottal írásjeleket karcoljon a homokba, semhogy szöcskéket gyűjtött, vagy kereket hajtott volna a többiekkel együtt. Hórit később egy buddhista templomba küldték, hogy szerzetesek tanítsák, majd pedig egy jeles kardforgató mellé adták, hogy a harcművészetekre oktassa. De úgy hírlett, ez utóbbiban nem igazán jeleskedett a fiatalember, aki szívesebben maradt volna a templom évszázados tudást és bölcsességet árasztó falai között. Úgy tűnt, nem sokat változott gyermekkoruk óta. Most is visszahúzódva, szinte félszegen üldögélt nagy hatalmú apja mellett. Nabemisa uraság szeme ellenben barátságosan felragyogott, ahogyan megpillantotta leendő menyét. Mija és Rokuró letérdeltek, tenyerüket a tatamira helyezték, és homlokukat a földhöz érintették, ahogyan az illett. Mikor fölegyenesedtek, Nabesima úr elégedetten elmosolyodott, ám Mija figyelmét nem kerülte el, hogy a mögötte térdeplő Jura asszony rezzenéstelen arccal és szigorú szemmel vizslatja.

– Te volnál hát Ta-Mija – mondta Nabesima úr kedvesen.

– Igen, nagyuram – felelte az ara ismét a földig hajolva. – Én volnék… De a családban mindenki csak Mijának szólít.

Hirtelen elpirult a rizspúder alatt. Tessék, máris megfeledkezett egy illemszabályról: „Sose beszélj többet, mint szükséges, és mindig csak arra a kérdésre felelj, amit hozzád intéznek” – verte a fejébe Csizukó.

De Nabesima úr nem tűnt dühösnek, sőt, még szélesebben elmosolyodott.

– Á, vagy úgy… Pedig igazán szép neved van. Tama mint ékszer és Mija mint gyönyörű… Nos, azt hiszem, valóban egy gyönyörű ékszerrel gazdagodik a házunk, nem gondolod, Hóri?

A fiú most végre fölemelte tekintetét a tatamiról, és egy szégyenlős pillantást vetett menyasszonyára.

– De igen, atyám… És nagy boldogsággal tölt el, hogy egy ilyen szépséges virágszál szegődik mellém az utamon, aki ráadásul nagybecsű és ősi család leánya, amely évszázadok óta szolgálja becsülettel a házunkat…

A bók ugyan kedvesen hangzott, de Mijának az volt az érzése, azt szóról szóra bemagoltatták a fiúval, aki alig várta, hogy egy szuszra elhadarhassa.

– Én a magam részéről meg sem ismertem – szólt közbe szárazon Jura asszony. – Amikor legutóbb láttalak, jobban hasonlítottál egy borzas parasztgyerekre, semmint egy szamuráj lányára…

Jura asszony arra a kellemetlen incidensre célzott, amikor egy nap váratlanul toppant be az Aszakura-házba. Az eljegyzést akkor már nagyban tervezgette a két család feje, és az úrnő úgy döntött, maga is szemügyre veszi a kiszemeltet. Csakhogy Mija éppen apja egy öreg katonájától vett vívóleckét a kertben, nagy lendülettel suhogtatva kaikuját. Ez a rövid pengéjű kard évszázadokkal korábban a szamuráj asszonyok hagyományos fegyvere volt, s a lány maga is szenvedéllyel sajátította el forgatásának művészetét. Miután az egyik szolgálót Mijáért szalasztották, az kivörösödve, kócos, egyszerű bőrszalaggal összefogott hajjal jelent meg a fogadószobában, és Nabesima asszony megrökönyödve meredt a rövid, fekete kimonóra és a bőszárú nadrágra, amit a lány viselt.

– Mondd, te leány, miféle öltözet ez? – kérdezte Jura úrnő, és amikor Mija fölemelkedett a meghajlásból, így felelt:

– Bocsásson meg a megjelenésemért, úrnőm, nem számítottunk a jöttére. Én éppen odakint a kertben…

– A ház körül segédkezett – fojtotta bele sógornőjébe a szót az ugyancsak jelen lévő Csizukó.

Már csak az hiányzott volna, hogy az úrnő megtudja, Mija szabadidejében fegyverekkel hadonászik!

– Kimeszeljük a nagy magtárat – folytatta Csizukó –, és Mija felajánlotta, hogy segít. Láthatja, asszonyom, milyen erős és szorgos leány ez…

– Hm… – hümmögött Jura asszony. – Vagy úgy.

Látszott rajta, hiszi is, nem is Csizukó szavait.

Ez volt az a pillanat, amikor Mija apja végre engedett fia és menye unszolásának, hogy nevelje úrinő módjára a lányát.

– Nézzen csak rá, apám! – mondta Rokuró a kert felé mutatva, ahol Mija Jura asszony távozása után folytatta a gyakorlást. – Úgy néz ki, mint egy vadóc utcagyerek. Ideje volna, hogy tisztességesen öltözködjön, és úgy is viselkedjen.

Aszakura úr azonban csak a fejét ingatta.

– Tudod jól, hogy Mija más… Sosem érdekelték az efféle dolgok.

– Akkor atyám parancsoljon rá, hogy érdekelje – mondta Rokuró összevonva a szemöldökét. – A lánya, így engedelmeskednie kell atyánknak. Az az igazság, hogy túlságosan is elnéző vele.

– Az meglehet – sóhajtotta Aszakura Joritomo. – Csakhogy… mióta anyád elment, ő jelentett számomra minden örömöt az életben. S drága feleségemnek megígértem a halálos ágyánál, hogy Miját boldogságra nevelem…

– Ne higgye, hogy ezzel valóban boldoggá teszi – mondta a fiú komolyan. – Ha látta volna, Jura asszony milyen szemmel méregeti… Csizukó elmesélte nekem. Az a nő meg fogja keseríteni Mija életét, ha úgy jelenik meg a házában, hogy fogalma sincs az asszonyi teendőkről és kötelességekről.

Erre az érvre már megtört Aszakura-szan, és Mija ruhásládájában a kényelmes, külön a számára varratott, a férfiak ruháját idéző öltözékeket felváltották a nehéz selyemből készült kimonók és obik, a fegyvereket pedig a rizsporos szelence és a drágaköves hajtűk. Hanem a házimunkákat illetően Csizukó minden próbálkozása kudarcba fulladt: Mijának semmi érzéke nem volt az ikebana, a japán virágkötészet művészetéhez, sem pedig kézügyessége a teaszertartás finom mozdulataihoz. Sőt, az igazat megvallva még egy adag rizst sem tudott elkészíteni anélkül, hogy kisebb katasztrófát ne okozzon a konyhában.

{1} Jó estét! /japán/ (A szerző)

{2} Japán ágy, illetve ágynemű; gyapotvattával tömött selyem vagy vászon derékalj. (A szerk.)

{3} Mai nevén Tokió. (A szerző)

{4} Kb. két kilométer. A korabeli Japánban ríben mérték az út hosszát, amiből egy hozzávetőlegesen öt kilométernek felelt meg. (A szerző)

{5} A fuszuma, akárcsak a sódzsi, rizspapírral borított tolóajtó, ám míg az utóbbi egyes szobákat választott el, addig a vastagabb, gyakran festményekkel díszített fuszumák térelválasztóként szolgáltak, vagy szekrényeket, tárolókat rejtettek mögéjük, hogy megőrizzék a tradicionális japán lakóhelyiségek letisztultságát. (A szerző)