© Csabai Márk 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2018

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-52-6

0. fejezet

Hűvös helyzet

Egy fog elvesztése szar dolog. Kettőé már leginkább elgondolkodtató, akárcsak az a bennem motoszkáló kétely, miszerint kikapcsoltam-e távozásom előtt otthon a sütőt, ezzel megmentve a biztos odakozmálástól a romantikus vacsorának szánt spékelt őzgerincet. Igazán kár lett volna érte, hiszen nagy körültekintéssel készítettem elő a vacsorát és az este legapróbb részleteit. Mielőtt azt hinnéd, valami flúgos, romantikus ürge vagyok, el kell hogy keserítselek. Nem. Nem vagyok flúgos, játékos vagyok, és nagypályán űzöm a csajozásnak nevezett sportot. Ma estére nem mást vártam vacsorára, mint a két lábon járó tökéletességet, Rábai Rékát. A menü fenomenálisnak ígérkezett, hiszen a kedvenc kisvendéglőmből rendeltem, ahol történetesen egy Dodó nevű tag volt a szakács. A kóterből ismertem őt, egy időben küldtek minket gondolkodni. Volt is rá időnk bőven, retek egy három év volt. Sok mindent megtanultam ott Dodótól, többek közt azt, bármi, ami tokány, attól óvakodj, mint a zuhanyzóban a csillogó tekintetű ürgéktől. Dodó rafkós volt. Azt mondta, tepsiben küldi a vacsorát, és a luvnya érkezése előtt alig tíz perccel vágjam csak be a sütőbe, és ukmukfukk kész is a briliáns bugyiszaggató étel. Aztán azt a tetű burgonyapürét, amit műanyag dobozba mert, meg csak meg tudom majd melegíteni én magam is, mondjuk, a mikróban. Szerváltam a vacsorához bort is a közeli szupermarketben. Vöröset és kurva drágát, csak hogy lássa Réka, nem sajnálom tőle a jót. Szóval addig minden tökéletes volt, akárcsak az este tervbe vett későbbi része is. Bevallom őszintén, nem vagyok egy ráizgulós forma, de Réka más volt, mint az eddigiek. Gyönyörű volt, kedves, magas, és olyan karcsú, hogy attól félt az ember, ha meglátta, hogy menten kettétörik, ha erősebben fúj a szél. Amolyan komoly nő volt, erkölcsös, intelligens. Nem olyan, mint akiket eddig a bárpultok alól vakartam össze. Talán az egyetlen az eddigi életemben, aki igazán érdekelt. Érte képes lettem volna megtenni mindazt, amit máskor kizártnak tartottam volna. Megváltozni egy életre, nem pedig csak egy hétvége erejéig. Ezért a gyönyörű szőke amazonért, aki nap mint nap odaadóan gondozta a főnököm szaros kölykét. Szóval tuti bige volt, de most is úgy lett, ahogyan lenni szokott. Jól kibasztak velem odafent. Hiába rebegtem hosszas éjjeli imákat a szexi szőke óvó néniért, akiért képes lettem volna felhagyni erkölcsileg kifogásolható életvitelemmel. Nagyon úgy tűnt, az imám félrement, mint három éve az az SMS, amely miatt elhagyott a feleségem.

1. fejezet

Meglepetések helyett

Idő volt. Szólt a csengő, ajtót nyitottam a meglepetésemnek. Az őzgerinc már pont átmelegedett, akárcsak a gatyám, ahogy rá gondoltam. Mármint Rékára. A vendégem elég rámenős volt, gondoltam magamban, hiszen röpke fél perc alatt vagy négyet csengetett. Sietve nyitottam neki ajtót, de a szexi szőke Rábai Réka helyett egy nagydarab, repedt fejű díszköcsögöt küldött az ég hozzám.

– Hát veled meg mi a francot kezdjek?! – csúszott ki döbbenettel teli pofámon a kérdés, ahogy megláttam az ajtóban álló alakot. Nem is volt szőke, és nem is tűnt szexinek! A meglepetés erejével lépett be az estémbe, és mindent elsöprő elszántsággal vett kezelésbe. Sok gyűrődésen átestem már az életem során, de meg kell hogy mondjam, nem volt túl finom velem a tag. Olyan forma volt, akinek már a nézésétől is megfájdul az ember foga. Az én rögtönzött fogorvosom nagy, csúnya, fekete bőrkabátos disznó volt. Az a féle, aki napi- vagy éppen vérdíjért cserébe rendszeresen megjelenik egyéniben, olykor hordákban olyan nézeteltérések rendezésekor, amikor a vitafelek egyike ziher, hogy nincs jelen. Bár, félreértés ne essék, nem ítélkezem felette, hisz biztosan van, aki így szereti Isten ezen elbaszott gyermekét is. Feltételezem, hogy már az óvodában is kalapács lehetett a jele, és ez egy életre megbélyegezte a sorsát szerencsétlennek. Amúgy ezt az alakot Enzónak hívták. Hivatalosan ugyan Lukács Lőrinc, de érthető okokból az igazi nevét csak indokolt esetekben használta, akárcsak a „légy szíves”, a „kérlek” és a „köszönöm” szavakat. Hidd el, semmi bajom a nevével, de maximálisan megértem, hogy valami trendibb után nézett az utónévkönyvben. Kétségtelen, hogy a problémamegoldók piacán könnyebben lehet érvényesülni az olaszosított Lőrinc névvel, hiszen az Enzo könnyen megjegyezhető, és még vérrel teli, lilára fagyott szájjal is sikamlósan kimondható. Legalábbis nekem sikerült, amikor magamhoz tértem a mélyhűtött hasábburgonya és néhány csomag hekkfilé társaságában.

– Enzo, ne! – üvöltöttem hörögve. Késő volt. Érkezett a következő pancs. A testem megremegett. Az ütések után vérrel telt a szám. A benga komornyik beljebb tessékelt a hűtőkamrába. Mínusz tizenhét fok – leolvastam a falon lógó hőmérőről. Már csak a pingvinek hiányoztak. A következő ütés után a falnál landoltam, néhány doboz bélszínen és mexikói zöldségkeveréken. Legalább a zöldségmix neve emlékeztetett valami melegebbre. A dobozban lévő fagyott vitaminbombák hangosan zörögtek, ahogy mocorogtam rajtuk, de még így is hallottam a közelben robogó vonat hangját. Megpróbáltam felállni. Nem azért, mert jó öletnek tűnt, vagy mert gond nélkül sikerült volna, hanem csak becsületből igyekeztem mindent elkövetni bravúros helytállásomért. A hideg miatt különös figyelmet kellett fordítanom az amúgy is érzékeny prosztatámra, miután csupán a zoknimat és az alsógatyámat hagyta rajtam Enzo. Az erőszakos vetkőztetéskor egy picit betojtam, hogy mit akarhat, mivel mostanában többször is megdicsért, amikor találkoztunk.

– Látszik, hogy rendszeresen kondizol, és ez az új kandisznós rövid haj is nagyon jól áll neked.

Úgy tűnt, az összemelegedést a későbbiekre tartogatta. Nem bántam, annak ellenére sem, hogy már kurvára fáztam. De még így sem tudtam rávenni magam, hogy az ölelésébe meneküljek a fagyos kamrában. Megkapaszkodtam egy tárolópolc rácsán. Éreztem, hogy másodpercekre vagyok attól, hogy jó időre egyesüljön a bőröm a jeges vassal. Utolsó erőmmel felhúztam magam. Görnyedten álltam. Sajgott mindenem. Arra gondoltam, Réka most tuti dühös rám. Áthívom, erre tetű nagy kupi fogadja, én pedig szó nélkül felszívódtam, mint az összes eddigi faszi az életében, pedig hogy mondogattam neki, hogy én nem vagyok olyan, én más vagyok. Fújtattam, miközben taknyom-nyálam egybefolyt. Megpróbáltam letörölni, éreztem, hogy lassan kezd ráfagyni az arcomra. Vacogtam. Enzóra pillantottam. Résnyire nyitott, bucira dagadt számon kicsurgattam a földre az édes véremmel keveredett nyálamat, majd hatalmasat köptem. Ezt követte a fogam is. Éreztem, hogy közeleg a delíriumi állapot.

– A francba! Ez már a harmadik fogam!

Kínlódva szuszogtam, és próbáltam ráállni egy szétlapított kartondobozra. Reméltem, hogy szigetel valamicskét.

– Ne aggódj, maradt még huszonkilenc. És egyébként is két választásod van, Cecil. Gondolom, nem kell ismertetnem – közölte a kopasz.

– Azért megköszönném, ha tájékoztatnál – vetettem rá egy fájdalmas mosolyt.

– Az első megoldás, hogy elleszünk itt egy darabig…

– Meddig? – kérdeztem, mintha nem tudtam volna a választ.

– Míg az nem lesz, amit én akarok, vagy meg nem fagysz – válaszolta, mintha nem tudná, hogy tudom a választ. Így ment ez, ez volt a szokás.

– Azt hittem, elmondod az apró betűs részt is! – vacogtam.

– Én kérdezek, te meg először nyivákolsz, mint egy fürdős. Aztán meg válaszolsz. A második lehetőség ugyanaz, mint az első, csak emelem a tétet, és hagyom, hogy néhány perc alatt megfagyj, utána pedig bedarállak kutyatápnak. Így megfelel? – tudakolta a tollmellényéből Lőrinc, aki Enzo. Az igazi nevét onnét tudom, hogy egyszer láttam a tárcájában a személyijét. Ne kérdezd, mit kerestem a brifkójában. Szóval így hívták ezt a bőrdzsekis díszköcsögöt, aki már alulról súrolta a negyvenet, de bőven jó kondiban volt még ahhoz, hogy ne csak üres ígéretekkel töltse meg a fagyos levegőt, hanem velem a Sunny névre keresztelt si-cujának az edényét is, ha éppen karcosabbra sikerül az esténk. Az alaknak annyi emberi jó tulajdonsága volt, hogy az utcáról befogadta azt a hörcsögöt. Képes volt egész este simogatni és fésülgetni. Nekem ez rémisztő volt, de állítólag őt megnyugtatta. A főnökünk Enzo nevezetű bal keze unott pofával, már-már rutinból öklözte tovább az arcomat. Az egy ütés, egy kérdés kombinációját alkalmazta. A technika nem volt eléggé kifinomult, sőt a kérdései mondattani szerkezete sem. Ezeket a problémákat már számtalanszor jeleztem a srácoknak. Mivel előbb ütöttek, mint kérdeztek, ezt rendszerint egy edzetlen agy rosszul viselte, és minden egyes érzéki érintést követően úgy összeborzolódott, hogy nem volt képes feldogozni és megválaszolni sokszor még a legegyszerűbb kérdéseket sem. Köztudott, Enzo srácnak kevés barátja volt. Nem sokan tudták elviselni maguk mellett a százhúsz kilónyi izmot és a végtermék kialakulását elősegítő, literszámra magába tolt növekedési hormont. Nehéz volt vele beszélgetni, mivel Enzo az a fajta ember, akinek mindig igaza van, még akkor is, ha kérdez. Túltengő bizonyítási vágyát már sokak egészsége és bordája megsínylette. Főnöke, aki, mint már említettem, az én főnököm is volt, egyszer mondta is neki: „Enzo, gondolkozzál el azon, kinek lehet szüksége egy olyan emberre, aki puszta kézzel képes lebontani egy kibaszott éttermet.” Ez a mondat azután hangzott el, mikor Enzót beküldték az újpesti Hét Sárkány kínai étterembe az esedékes védelmi pénzért. Guo, a tulaj nem volt tisztában a kérő ember félelmével. Enzónak ugyanis egy nagy félelme volt, ami erősen rányomta a bélyegét a történtekre. Nem szerette, ha kérdezték. Ez ellenszenvet és erőszakot váltott ki belőle. Guo pedig vissza is kérdezett. Enzo ettől ösztönösen rettegett, hiszen nem azért volt, hogy gondolkozzon, netán válaszoljon. Ha kérdés érkezett, berezelt, és támadt, tombolt. Úgy pusztított, mint egy kibaszott tornádó. Ezzel a mutatvánnyal leplezte a növekedési hormon hatását, ami az izomzat duzzasztásával egyenes arányban csökkentette az intelligenciáját, na meg a töke méretét. Enzo annyira hitt a szerei jótékony hatásában, hogy szűkösebb időkben néha még Sunnyt is megjutalmazta pár egységnyi egészséggel. Ennek köszönhetően nemcsak Enzo, hanem a si-cu feje is úgy nézett ki, mint egy B30-as falazótégla. Guónak eltört a medencéje, az állkapcsa és a becsülete. Ezzel együtt az egész élete. Enzo nemcsak a helyiséget és annak tulaját verte ripityára, hanem az ott ülő vendégek némelyikét is. Mondhatni, túlzásba esett a helyzet kezelését illetően. Ahelyett, hogy begyűjtötte volna a havi rendelkezésre állási díjat, tetemesebb károkat halmozott fel, mint némelyik politikusunk. Valljuk be őszintén, ez legalább annyira rémisztő, mint egy kétméteres jajveszékelő kínai. Tehát ez történt a Hét Sárkányban. Mikor a főnök megtudta, hogy Enzo túlkapásának köszönhetően nemhogy a pénze nem lett meg, de még egy fejőstehenet is elbukott, bontott egy üveg Chivast. Egy pohárral a nyugalomra, egyet a gondokra és egy utolsót a bélbolyhokra ivott. Miután megfulladtak az ízlelőbimbói, whiskygőzös leheletével annyit közölt az emberével: „Lehet, hogy olyan kockás a hasad, mint egy hetedikesé, de szellemileg is valahol ott vagy még.”

1 és ½. fejezet

A Ramón-család

A memóriatornának vége lett, amikor Enzo megmarkolta a torkomat. Nem úgy tűnt, mintha zavarná, hogy esetleg összevérezem, ahogy rendkívül közel hajolt az arcomhoz, és mereven rám bámult. Még mindig a hideg polcot szorítottam, meg amúgy is kezdett hozzáfagyni az ujjam. Enzo időközben felkapott egy fagyott bélszíndarabot, ami első ránézésre legalább olyan szép volt, mint az őzgerincem. Ösztönzésként akkorát csapott vele a kezemre, hogy eleresszem az állványt, mintha előléptetésre hajtva komolyan venné a munkáját. Míg ő fojtogatott, én fulladozva hörögtem a kezei közt. Az idillinek koránt sem mondható állapotot az órája csipogása zavarta meg. Elengedett, és a vesepecsenyét sem szorította tovább. A földre estem, a hús mellettem landolt. Egy darabig az óráját nyomkodta.

– Nem félsz, hogy a hidegben gyorsabban merül az elem? – szuszogtam.

– Nem félsz, hogy feltolom a seggedbe az öklöm? – erősködött.

– Ha csak ennyivel elrendezhetnénk az egészet… – válaszoltam, és a testemben keletkezett vélt töréseket kezdtem számolgatni. Enzo kétségbeesetten turkált a mellénye zsebében.

– A kurva életbe! – szitkozódott, és egyre feszültebben tapogatta a zsebeit. Már a nadrágjában matatott.

– Mit keresel, agysebész? – lihegtem a földön fekve.

– A főnök mondta, hogy egészkor hívjam, de nem találom a mobilomat – magyarázta. – Biztos a kocsiban hagytam. – Elhallgatott. – Te, Cecil, odaadnád a telefonodat? – kérdezte hangnemet váltva.

– A bal nadrágzsebemben van – válaszoltam.

Enzo nem habozott, kivonult a hűtőházból, és az ajtó előtt heverő nadrágomból kivette a telefont. Kereste a főnök számát. Úgy gondoltam, nem lesz nehéz dolga, mivel a telefonomban csupán néhány név volt elmentve.

– Hogy van benne? – kérdezte.

– Szerinted? – kiáltottam bentről, miközben felvettem a földről a bélszíncsíkot. A három fogam helyét végignyaltam a nyelvem hegyével. Az ajtó felé indultam. Minden lépésnél éreztem, hogy a lábamon lévő kedvenc fekete öltönyzoknim rég merevre fagyott.

– Olyan nincs benne! – háborgott Enzo, de többre nem jutott ideje. Mikor ingerülten megfordult, szembenézett az ítéletosztó vesepecsenyével. Hármat ütöttem vele. Az elsőt jobbról, egyenesen a pofájába kapta. Ekkor még döbbenten hatalmasakat pislogott, és a szája sarka elkezdett vörösleni. A másikat visszakézből kínáltam neki, a másik oldalára. Ekkor már nemcsak Enzo feje és elszántsága kezdett puhulni, hanem az ütőm és a zoknim is. Az utolsó ütésnél a hasát gyúrtam át, mire az óriás vinnyogott, és eldőlt. Rádobtam a steaknek valót. Görcsbe rándult ujjait kifeszegettem, és elvettem a telefonomat. Tárcsáztam a főnököt.

– Áfi? Én vagyok az, Cecil. Beszélnünk kell! – szóltam didergő ajkakkal a telefonba, szemem a földön heverőn tartva.

Áfi csak ennyit kérdezett a vonal túlvégéről:

– Enzo?

– Szerintem jól jönne neki egy oxigénsátor és némi mustár.

– Egy óra múlva a Lagoonban! – Azzal Áfi Ramón bontotta a vonalat.

2. fejezet

Alig egy órám volt, hogy felmelegedjek, és kitaláljam az okot, ami Áfit kellően meggyőzi arról, hogy továbbra is hasznosabb leszek neki élve, mint jégcsappá fagyott állapotban. Tudtam, hogy hibáztam, amikor rossz csapattal indultam a melóra, és azt is tudtam, hogy következménye lesz, akárcsak mindig minden előzménynek. Megmondom őszintén, nehezen vette be a gyomrom, hogy Áfi a közel másfél évtizednyi meló után csak úgy, egyetlen hibáért ilyen gyorsan képes lett volna kihúzni a listájáról. Pedig sok dolgot megtettem neki. Intéztem a dolgait. Hoztam-vittem, tárgyaltam helyette, néha még be is vásároltam a frigójába. Mindig mellette voltam, még akkor is, amikor a sokat futott Lulu, a Lagoon üzletvezetője megszülte azt a kis vörhenyes férget, Áfi kölykét, Alexet. Azt a kis piszkot, akit számtalanszor pelenkáztam, később óvodába vittem az apja iránti feltétel nélküli lojalitásom jeleként. Sőt még a kiscsoportos ballagásán is ott voltam, mert hát, igen, az nagy dolog, hogy valaki önállóan elvégzi a kiscsoportot. Tehát végigültem, mi több, még tapsoltam is, pedig kurvára nem értettem a mondókáját. Áfi elől nem próbáltam menekülni, tudtam, hogy felesleges, és többre jutok, ha tisztázom a helyzetet. Vagy legalábbis megpróbálom, mivel a főnöknek mindenhol voltak emberei. Áfit nemhiába becézték sokan Budapest királyának, azaz Áfi királynak. Áfi Ramón apám helyett apám volt. Sokat tanultam tőle. Életem legmeghatározóbb élményeit mellette szereztem. Olyasmiket, mint professzionális lehúzások, kóbor szurkálódások – combba és karba, szigorúan csak késheggyel –, verekedések, behajtások, és néha egy-két fegyver is előkerült. Olyan hűséges kutya voltam, hogy Áfi helyett gyűjtöttem be például néhány hete a Raffael „tezsvírek” pengéjét egy szócsatározás közben. Mi több, amolyan üdvözlésként egyszer még egy kézigránátot is ránk dobtak az egyik külvárosi üzletünknél. Akkor komoly sérüléseket szenvedtem, mert éppen a raktárban ápolta a lövegemet Petra, az éjjeli eladónk. Csak a szerencsének köszönhetem, hogy nem skalpolt meg a detonáció miatti nagy ijedségben, bár így is hősi sérüléseket szenvedtem, ahogy mélyebben a combomba eresztette a körmeit. Szóval még idejében kicsúsztam Petra szájából, de így is egy héten át tartózkodnom kellett a szűk szövet- és farmernadrágjaimtól. Csakis dzsoggingban tudtam mászkálni, hogy ne súrolja az anyag a combomat. A dolog szépséghibája az volt, hogy Áfi ragaszkodott a bőrcipőhöz. Mindig azt mondta: a cipőd jellemez téged. A sportcipő lazaságot és megbízhatatlanságot sugall, és ha valaki, akkor ő kurvára utálja a megbízhatatlanságot. Így igazán érdekesen festettem a susogósban és a fényesre kefélt bőrcipőben, de legalább így értettem a Teve utcai Oláh Ricsi szabadságérzését. Szóval Áfit sokan nem szerették, de még többen féltek tőle, és ez a távolságtartás afféle auraként lengte körbe őt. A család szépen növögetett, akárcsak Enzo háta a szteroidoktól. Butikok, bárok, kicsi kaszinók, éttermek, zálogházak tartoztak hozzánk, és néhány rendőrőrs is. Sőt még két lakóparkot is felhúztunk az elmúlt három évben. Aztán jött a válság, vagy mi. A butikok bezártak, a bárokban, nyerőhelyeken már csak aprókkal játszottak, és a jól muzsikáló zálogházak száma is szinte folyamatosan csökkent. A szarul kivitelezett, ámde méregdrága kecóink a kutyának sem kellettek. Áfi berendezkedett a nehezebb időkre, úgy gondolta, néha együtt könnyebb, és másoknak segítettünk intézni ügyes-bajos dolgaikat, persze korántsem önzetlenül. Áfi szerint a jövő a szolgáltatóiparban van. Mi szolgáltattunk: védelmet és érdekérvényesítést. Itt, a családban megtanultam néhány fontos dolgot. Az első: az elegancia. Ez mindenek előtt való volt. A második: a köröm és a cipő mindig legyen tiszta. A harmadik: a kávét cukor és tej nélkül igyam, mert egy férfi így csinálja. És a legutolsó, ami inkább saját megfigyelésem volt: ha a sokévnyi gyúrásnak nem veszed a hasznát Áfinál, akkor se keseregj, találnak neked helyet, például vas helyett összehúzhatod puszta kézzel a betonkoszorúkat. A főnök másik elhíresült mondása ez volt: „Mindenkit arra használj, amire jó. Így te örök kötelék leszel életem fő művében, a Napsugár Lakóparkban.” Emlékszem a napra, amikor először hallottam ezt a szájából. Csontig hatoló januári fagyos reggel volt. Még mindig a fülemben cseng a román sofőr mondata, mielőtt közel három köbméter beton és egy tízemeletes társasház a nyakába ült volna. „Nu Afi! Vă rugăm să nu!” Bár tudnám, mit jelent! Áfi megtanított úgy hazudni, hogy sokszor már magam is elhittem, amit mondtam. A góré szerint ez kivételes és kamatoztatandó tulajdonságom, és olykor még az ügyvédeinek is mondogatta, hogy „ettől a fiútól kéne tanulnotok”. Igazán nagylelkűnek érezte magát, miután kamatoztatta a tulajdonságomat. Afféle befektetésnek tekintette. A közös munkától ő némi lóvéval, én meg vállveregetéssel lettem gazdagabb, valamint a dicsőséggel, hogy neki dolgozhatom. Szóval Áfi volt a családom, meg az a kretén Enzo és a többiek, mint például a Taknyos, Pé és a Flúgos Tomi. A vér szerinti apám igazi léhűtőnek tartott, és számtalanszor vágta a fejemhez korábban, hogy még a levegőért is kár, amit belélegzem. Sosem volt jó neki, bármit csináltam, de ezért nem is okolom. Ő ilyen, és kész. Kritikus. Közel tizenöt éve nem beszéltem az apámmal. Akkor csaptam fel Áfi mellé kutyának. Pedig elhiheted, nem az volt az álmom, hogy egy dagadt labda embereként éjszakázzak, még ha olykor ennek is megvolt a maga szépsége. Fiatalkoromban azt hittem, mára már lesz egy szép kertes házam egy csodás feleséggel, egy-két gyerekkel meg az ehhez tökéletesen passzoló Volvóval, na meg egy folyamatosan nyáladzó retrieverrel, amit minden olyan helyre cipelünk magunkkal, ahova normális ember nem tenné. Ezt a lehetőséget láttam Rékában is. Szóval az igazi családomtól egyenes volt ide az utam. Úgy tettem, mint bárki más. Oda mentem, ahol szükség volt rám.