Gárdonyi Géza

Ida regénye

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-393-1

MOBI ISBN 978-963-453-404-4

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

Sötétben állunk néha, magunk se tudva, hogy kerültünk belé. Csak meresztjük a szemünket, csak tapogatódzunk, bizonytalankodunk. És a szívünk hüledez.

- Merre?

S véljük, hogy semerre.

Csak tapogatódzunk. Lépünk. Meg-megállunk vakul. Fejünk felett talán kőszikla csügg? Lábunk előtt talán farkasverem vagy szakadék tátong? Talán kígyóra lépünk? Szívünk remeg, mint a nyárfalevél.

- Istenem!...

De mennünk kell, hogy kijussunk valamerre. Hát lépünk, bizonytalankodunk tovább és tovább. Az iránytalanságban. Vakon. Dermedezve. Tapogatódzva. Szemünket olykor könny önti el. Szívünket olykor elszorítja az aggodalom. Aléldozunk.

- Hova jutok?!

S nem érezzük a sötétségben, a bizonytalanságban, a veszedelmek között, a Halál el-ne-csússz ösvényén, nem érezzük, hogy egy láthatatlan jóságos kéz van a kezünkön. Vezet.

ELSŐ RÉSZ

1

Egy pohos úr a Kávékirályban göcögve nevetett:

- Ördög ezekbe az újságírókba! - mondta lebocsátva az újságot - de nagy gazemberek!

Vagy hárman ültek még ott a reggelizőasztalnál, afféle éhgyomor-kedvetlen pesti urak. Mutatja a szomszédjának az újságot:

- Valami bélyeggyűjtő huncut...

A szomszéd asztalnál egy szintén fiatalember ivogatta a teáját. A pohos úr szavaira letette a csészéjét, s odanézett. A két szemöldöke szinte egy vonallá vált; szőke kefehaja szinte tüskézett, mint a megérinteti sündisznó bőre; kissé előrehorgadó vékony orra szinte megkeményült.

A pohos akkor nyújtja az újságot a szomszédjának, s mutat a hátulsó lapon egy pontra.

A fiatalember fölkel, és feszülő mellel fordul a pohosnak:

- Újságíró vagyok. Ennek az újságnak a szerkesztőségéből. Hogy mer ilyet mondani, hogy az újságírók gazemberek?!

S áll, mint valami rézkakas.

- Kérem, kérem, dehogy... - hebegi a pohos egyszerre soványra leffedten -, nem mondtam...

- Most mondta itt, fülem hallatára!

- Nem úgy értettem, kérem... Csak itt ez a hirdetés - s mutat az újság apróhirdetéseinek egy kis négyszögére -, gondoltam, bélyeggyűjtőnek a furfangja. Bocsánatot kérek. Hangosabban beszélek, mint szeretném. Rossz szokás, tudom. Bocsánatot kérek itt a közönség előtt... Nichts für ungut...

Mentegetődzőn rezgette mind a tíz ujját, s az arca olyan színűvé vált, mint a húsvéti zsidólaska.

- Bocsánat, ezer bocsánat...

- Az ügy el van intézve - felelte katonásan a fiatalember -, csupán annyi még a mondanivalóm, hogy a hirdetéseket nem az újságírók írják.

A terem azon részén minden arc arra fordult. Még a pincérek is nyulladt nyakkal álltak meg a futkosásban. A kassza hölgyének is a levegőben maradt a karja az ötszemes cukortálcikával, és unatkozó kék szemét tágabbra nyitotta. Az egyik ablaktól fölkelt egy cvikkeres fiatalember, és kecsege-orrát magasra emelve vitorlázott az asztalok között a kefehajú újságíróhoz.

- Köszönöm, Csaba! - mondta a kezét vidáman odanyújtva, de hangosabban, mint ahogy két ember egymásnak beszél - az újságírói kar nevében köszönöm! És a magam nevében is külön. Pincér, hozza ide a teámat amonnan az ablakból, és az újságokat is.

Csaba kedvetlenül kevergette a teáját.

- Nem tűröm, hogy engem valaki, ha indirekte is, gazemberezzen. Micsoda piaci beszéd. Csak a ruhájuk úri ezeknek.

A cvikkeres újságíró legyintett:

- Látszik, hogy nem pesti ember vagy. Mink az ilyen megjegyzéseket nem is halljuk. Mint ahogy a fiáker-dübörgést nem halljuk, villamosok zajgását nem halljuk, mocskot nem látjuk az aszfalton. Pincér, még egy kis cukrot hozzon ide.

- Hát igaz - nyugodott meg Csaba -, nem lehetünk világ korrektora. Mégis hát... tudja ménkű... igaz, hogy ma kissé ideges is vagyok. De máskor is bosszant, ami nem rendjén való. Még az is tán, hogy újságíró vagyok, holott igazában nem vagyok újságíró. Mi jogom arra most is, hogy így általánosságban megvédjem az újságírók becsületét? Én csak úgy ablakon keresztül sodródtam közétek.

- Bizony az vagy te, Csaba, újságíró. Meg az is maradsz. Senki se készül újságírónak, csak valahogy ott ül egyszer a szerkesztőségben. Én is hát, nézd: már csak egy szigorlatom volna hátra. Nyolc éve mondogatom: már csak egy szigorlat... De ma is csak hátrál az az egy szigorlat. És tudom, hogy hátrál majd tovább is, évről évre, mindholtomig.

- De én festő vagyok, kedves Ákosom, kész festő. Székely Bertalan azt mondta, hogy bűnt követek el aznap, amelyiken nem mártok ecsetet a festékbe. Lotz azt mondta, hogy paletta volt az ujjamon, mikor születtem. Hát én meg, most már második esztendeje, hogy rá se nézek az ecsetre. A szobrászaton a lelkem. Csak időt nem találok rá meg költséget.

- Mellékesen is művelheted.

Csaba a fejét rázta.

- Mindent lehet mellékesen, csak művészetet nem. Vagy teljes lélekkel, vagy sehogy.

Valóban úgy volt, hogy festőnek indult ő. Mikor azonban már festő lehetett volna, megfordult az érzése, mint ahogy a lokomotív megfordul egy kerek vaslapon: a szobrászatnak fordult. Bár akkor még csak a szemével, szívével.

Olaszországban járt akkoriban, és néhány cikket írt a carrarai márványbányákról. Egy újság közölte a cikkeit, hát írt más cikkeket is.

S mikor hazakerült, egyre gyakrabban ült a szerkesztőségben. Egy májbajos újságíró helyett egyszer bent is dolgozott. Írt híreket is. Elküldték interjúkra, ahova úri megjelenésű ember kellett. Elküldték színházba, hangversenyekre is, hát firkált kritikákat is. Ahogy újságírók szoktak: mindent tudni, ha semmit se ért is hozzá. A betegmájút egyszer aztán meggyógyította maga a jó Isten. Ő meg a helyén maradt a szerkesztőségi íróasztalnál.

De azért az esze egyre csak a szobrászságon füstölt. Érdeklődéssel járt el a Műcsarnok szobrászainak a kiállításaira. Otthon meg agyagvirágokat és angyalfejeket formált az ideje szabadjában, már hát hogy se műterem bérlésére nem volt költsége, sem modellekre, sem arra, hogy egy-két évig megéljen, míg a nevét megismerik, és keresik is.

- Csak tízezer koronám volna! - töprengett éjjel-nappal - csak legalább tízezer koronám!

Mint ahogy Kolumbusz töprengett évekig:

- Csak hajóm volna! Csak legalább egy erős hajóm.

Pedig hát a tenyerébe tett egyszer a Sors tízezer koronánál nagyobb vagyont is: egy háromszáz holdas jó birtoknak és kastélynak a fele örökletét. Az apja arra nevelte, hogy gazdálkodó legyen azon a birtokon, mint az ősök. A húgát - egy nálánál egy évvel fiatalabb leányt - adja férjhez apanázzsal, vagy a birtok fele értékének a megváltásával, ha maga az apa már akkor nem élne.

Erről sokszor beszélgettek már kicsi korukban is.

A két testvér úgy szerette egymást, ahogy minden más családban is, ahol fiú és leány a testvér, s nincs anya. A leány szíve az anyai szív: A leány keze az anyai kéz. A leány lelke a fehér árnyék, amely együtt jár a fiú fekete árnyékával az élete minden útján. A fiú meg oszlopa a lánynak otthon, védelme a távolban is. Ha nem is egyszerre születtek, ikrek. Lelki ikrek. Úgy nézik egymást, mint az ikrek. Úgy egyek, mint az ikrek mindholtukig.

- Jolán - mondta a húgának este a temetés után -, maradjon a tied a birtok: menj vele férjhez ahhoz, akit szeretsz. Nekem csak egy-két évre adjatok valamelyes pénzt, amennyivel bejárom Európa képtárait. Mihelyt aztán pénzre válthatom a művészetemet, nem terhellek tovább.

- Köszönöm, Csaba - hálálkodott könnyes szemmel a leány -, te mindig jó voltál...

A menj férjhez ahhoz a falu jegyzőjének a segédje volt, egy nyalom-bajszú fiatalember, aki télen-nyáron vadászruhában járt, noha soha puskát még nem sütött el, és ruhája nem volt több annál a vadászruhánál, de nyakkendőt mindennap más színűt kötött. Elegánsan tudott meghajolni, és pátosszal mondta a hölgyeknek:

- Kezét csókolom.

Este azonban parasztokkal huszonegyezett a falu kocsmájában.

A temetés előtt nem léphetett be a házba. Jolánra már gyermekkorában ki volt mondva, hogy csak földbirtokoshoz mehet feleségül, hogy ha Csaba netalán nőtlenül vagy gyermektelenül hal meg, Jolán se gondoljon a birtok eladására.

Az a háromszáz hold föld volt az öregnek a lelke.

Csaba már akkor festegetett. Voltaképpen már gyerekkorában is rajzolgatott és festegetett, de csak a tanítóit, gyerekpajtásait, falu zsidaját. Csak úgy egy-két vonással, s mégis mindenki rájuk ismert. Gimnáziumos korában meg a kocsisukat rajzolta le emlékezetből az ajtófélfára, hogy az apja elbámult, mikor megmutatták. De azért nem gondolt rá, hogy a fiát művészi pályára nevelje.

- Föld való a magyarnak, nem pacsmag.

A fia elvégezte a gimnáziumot. Az apja úgy tudta, hogy Pesten jogászkodik, pedig hát Csaba a Lotz iskolájában, később meg Münchenben folytatta. Rajzolni, festeni tanult. De csak Jolán tudott róla. Az apjuk szeme már meghomályosodott akkor: Jolán olvasta el neki Csabának a leveleit, München helyett mindig Budapestet mondva. És a havipénzek utalványait is mindig Jolán írta meg, Budapest helyett persze Münchenbe.

Azt a jegyzősegédet bizony Csaba se vélte méltó férjnek. A fejüket hányó-vető, cifra-nyakkendős ficsúroktól mindig idegenkedett.

Mondta is a húgának:

- Vigyázz, mert ez a légy nem téged dong, hanem a tányérodat.

Jolán azonban szinte ijedten védte:

- Te vigyázz, hogy el ne ítélj senkit a szegénységéért. Én ösmerhetem csak a szívét Jenőnek...

És akkor már könnybe borult a szeme.

- Semmit se kérek Istentől a miatyánkon túl, csak ezt az egyet. És te is ellene vagy, Isten talán nincs ellene.

Csaba vállat vont:

- Magadnak választod, nem nekem.

Jolán már akkor húszéves volt, afféle túrós csuszán gömbölyödött, egészséges, piros-szőke falusi kisasszony. A haját is csak falusiasan kontyban viselte, s eszébe se jutott, hogy kissé magasas homlokát sallangfürtökkel szépítse. Csaba a temetés után csak addig ült otthon, míg az esküvő meg nem történt. Csendes esküvő volt, a gyászhoz alkalmazott. Csak a pap, jegyző s a két tanú a vendég.

Ebéd után Csaba félreszólította a sógort:

- Jegyezd meg - mondta erősen a szemébe -, hogy én ugyan odaadtam a vagyonomat Jolánnak, de nekem a legszentebb, legbecsültebb vagyonom maga Jolán.

Még aznap útnak indult.

Egy év múlván fordult csak hazafelé is. Akkor már nem gondolt többé vásznakra: a fejében leginkább két szobornak a képét forgatta. Az egyik szobor a Bertheliér-t ábrázoló szobor Genfben: egy fókafejű, erős középkori ember, amint dacosan áll a bilincseiben, s az öklét rázza: Nem ölhettek meg teljesen! A másik szobor: Carpeaux szobra a párizsi operaházban: táncoló meztelen nők.

Nem gondolt többé másra, csak arra a két szoborra: mi van bennük, hogy annyira megrezegtetik a lelket? A milói Vénusz, a kapitóliumi Vénusz, a belvederi Apolló és másminden szobor-remekek csak a szemet gyönyörködtetik, az a két szobor azonban a mellben mozdít.

Mi van bennük?

Már Pestre érkezett, mikor megtalálta a választ:

- Vér van bennük, melegen pezsgő vér. Még annál is több van bennük: eksztázis.

Ez a szó: eksztázis, úgy rendített a lelkén, mint Nagy Konstantin lelkén az égen megjelenő kereszt képe. Tutó nika! Ezzel győzz! Szinte belékábult. Az óidők szobrászai mind nem értették a művészetüket: csigavérű embereket, portrékat és pózokat faragtak! Forró vért az erekbe! S akkor a márvány is meleg és él!

- Nagy ember vagyok! - rebegte boldogan - csak egynéhány hónap valamelyik szobrász mellett, hogy az agyagmintázást megtanuljam, aztán műterem! És ahol Carpeaux abbahagyta, folytatom! Nagy ember vagyok!

Boldogan utazott haza. Otthon is bizonyára boldogság fogadja. Még kétezer koronát kér tőlük - Münchenben olcsó az élet -, aztán nem zavarja őket többé az erszényükben. Csak a húgát találta otthon.

Jolán arca annyira megváltozott, hogy alig ismert reá. A mindig piroskás szőke, telt arc helyett egy hosszúkás, halvány arc mosolygott rá. A homloka azelőtt is magasas volt Jolánnak, szinte fiúsan magas homlok, de hogy az arc megvékonyult, még a homloka is magasabbnak látszott. Csak az álla, gyermekien hegyeske, finom álla maradt a régi.

Csaba a viszontlátás első perceiben azt gondolta, hogy talán családi örömök közelgő jelei változtattak a húgán, vagy hogy valami kis betegség. Nem is szólt róla.

- Csakhogy látlak ismét, kedvesem! Hát Jenő?...

Jolán elborult szemmel vont vállat:

- Valahol a városban időz.

A testvér olvas a testvére arcán: Csaba azonnal megértette, hogy Jolán nem a szerencse csillaga alatt választott férjet. Egy óra múlván már tudta, hogy kártyás a fráter, és cigánnyal dombérozó. A postán egyre sűrűbben érkeznek a váltó-óvatolások.

Csaba csak annyi ideig időzött a házban, míg a sógora haza nem érkezett.

Se nem üdvözölte, se meg nem csókolta. Csak ült, és nézett rá merőn.

- Hallod-e, Jenő - szólalt meg aztán keményen -, te ma is három-ingű jegyzősegéd volnál, ha én bele nem egyezek a házasságtokba. Hát mától fogva vagy gazda leszel, becsületes munkás úriember, vagy pedig...

S a nézése fekete felhőből kilobogó villám volt. Megfordult, és visszatért Pestre. Volt még vagy kétszáz koronája. Hónapos szobát bérelt.

Megélhetett volna festésből is, noha csak olyaténképp, hogy köpönyeg alatt hordja ő is a képkereskedőhöz a vásznait. De bajos az ilyen sor annak, aki még magyarnak érzi magát. Inkább éhen hal a kenyérdomb mellett, hogysem azt mondja: - Kérem...

S különben is annyira szobrász volt már minden gondolatában, hogy rá se nézett az ecseteire.

Megélhetett volna úgy is hogy segédül jelentkezik valamelyik jónevű szobrásznál. De hát ludaktól tanuljon-e szárnyalni a sas? Azoktól tanulgassa-e a szobrászságnak a mesterségi részét, akiket ő mindjárt az első szobrával a nullák közé nyom? És még azok valamelyike dicsekedjék: - Az én tanítványom.

Akkor lett újságíróvá.

Mi történik otthon? Nem tudott többé róla. Jolán csak a nevenapján írt neki, meg a születése napján, no meg hát egy évre rá az anyai örömeiről. Máskülönben megvagyunk - írta mindig a levelei végén.

Csaba nem nézett feléjük. Betegségével is van úgy némelyik ember, hogy nem kérdez orvost, mert attól tart, hogy teljesen megismeri a baját. A szerkesztőségi dolgai is lekötötték, meg egyre csak a szobrászságon forgott minden kereke az elméjének. A szobája gipszporral, gipszfigurákkal és gipszhulladékokkal volt tele. Olaszföldön jártában látott egy mennyezetet-díszítő munkást, aki létrán, egy öblös kanálból csodás ügyességgel kanyarított mindenféle ornamentális gipszfigurákat a mennyezetre. Minden vonása művészi! Gyors kézzel dolgozott, mert hiszen a gipsz mindjárt merevül: toldogatni csak lehet hozzá, de elvenni belőle már csak abban a percben. Csaba hát a ráérő idejében szintén gipszből hamarolt mindenféle apróságokat. Többnyire emberfigurákat, csak úgy modell nélkül, elképzelésből. Kaszáló parasztot, vedret felvonó legényt, tálat cipelő cselédleányt, kengyelbe hágó huszárt, prédikáló papot, futó gyermeket, s más efféle egyes figurákat arasznyi, kétarasznyi alkatban. De mind csak elnagyolt, felében-harmadában kész figura. Némelyiknek csak az arca kész, másiknak a feje csak mint valami kis madártojás, de a ruhája ráncai tökéletesek. Látszik, hogy egyik ötlete rásiet a másikra, és félrenyomja. De hát mikor jut már ő oda, hogy monumentális műveket alkothasson? Most már huszonhat éves. A kezében benne van minden fogása a művészetnek, de nem bír kigázolódni sehogy a maga útjára!

- Csak tízezer korona kellene!...

Végre is azon gondolkodott, hogy a húgának és sógorának eléje teríti a szándékait és reménységeit. Kötelességük, hogy segítsék, mikor arról van szó, hogy végre ő is fundamentumot vessen az életének. Hiszen a birtok százezreket érő, s ő alig hatezer koronát vett el belőle, mikor Jolánt férjhez adta. Ha nincs pénzük, ad a hitelintézet a birtokra, hiszen a fele még az ő nevén van.

Gondolkodott még néhány napot. Irtózott attól a gondolattól, hogy megterhelje a birtokot. Az apjuk úgy beszélt csak hallatára is valamely birtoknak a megterheléséről, mintha valami erkölcsi bűncselekedetről volna szó. Az ő birtokukon nem is volt Rákóczi kora óta egy fillérnyi teher se.

De hátha lehet anélkül is?

Karácsony közele volt azidőtájt. Nem is írt a húgának: gondolta, meglepi őket, s karácsony előtt való nap vonatra ült. Parasztkocsin ment haza az állomásról - inkább rázatta magát egy órát a tél hidegében, hogy annál kedvesebb legyen a hazatoppanása.

Jolánt megint csak egymagában találta otthon. Örömmel csókolta meg a két gyermeket is. Jolánka, az idősebbik már kétéves, Jenő, a pólyás már nyolchónapos.

Jolán lesütötte a szemét, mikor a bátyja azt tudakolta, hogy a sógor hogyan viselkedik.

- Hát még néha eljár a városba - felelte Jolán a padlóra pislogva -, de már ritkábban.

Csaba többet értett az arcából a húgának...

De aztán egy óra múlván arra gondolt, hogy a sógor is higgad, okosodik az idővel, s a gyermekeinek él majd. Elmondta a húgának, micsoda reménytüzek lobognak előtte, mennyi az ideája! De hát versenyfutónak kolonc a lábán... Ő már nem várhat!

- Csak tízezer koronát adjatok. - Jolán elszíntelenült.

Szótlanul és szenvedő arccal nézett maga elé.

- A birtok - rebegte fájdalmas ajkkal - meg van terhelve.

- Meg van terhelve!? És te engedted?...

Jolán könnyekre fakadt:

- Mit tehetek? Apja a gyermekeimnek.

A sógor akkor érkezett haza. Csabának vonaglott az ökle, szorongott az ajka. De hát mit segít az a bajon, ha agyoncsapja azt a frátert? És hát a két gyermek?

S még a sógor hágott feljebb:

- Az én ügyembe ne avatkozzál bele! - rikácsolta fennen - igaz, hogy belemásztam egy kis adósságba, de hát az minden birtokossal megtörténik.

Viharos szóváltások következtek. És Csaba meg se hált a családi hajlékban: utazott vissza Pestre.

Néhány nap múlván levél követte. A sógor arra kérte, hogy a birtok másik felét is engedje Jolán nevére: akkor az adósság rendezhető, a tízezer korona is kikerül kétévi két részben. És hát ő, íme, írásban esküszik Istenre, becsületre és a gyermekei boldogságára, hogy soha többé kártyát nem vesz a kezébe.

A levél alján Jolán írása:

Jenő megesküdött a feszületre, hogy úgy lesz.

Csaba kiadta a jogosítást, hogy az ő részét is Jolán nevére írják a telekkönyvben. S várta az ötezer koronát.

Március végén megint írt Jolán:

Édes jó Csabám!

A poklok ajtajában térdemre roskadva kérlek: teremts akárhonnan, akárhogy hatvanezer koronát. Ha nem teheted, a birtok május 4-én dobra kerül.

S elmagyarázta a levélben, hogy Jenő egy német gróffal kártyázott két nap, két éjjel a kaszinóban. Az első nap nyolcvanezer koronán fölül nyert tőle, a második nap vesztett. Akkor már a vesztesége kötötte a kártyaasztalhoz. Ő csavarta ki otthon a pisztolyt a kezéből. Fekszik most betegen, és sír és átkozódik. Hatvanezer koronával még meg lehetne menteni a birtokot, s akkor vagy tíz évig szegénykednének kissé, aztán letörlesztenének lassanként mindent. Jenő azonnal levetetné a nevét a birtokról, és soha többé ez életben nem venne pénzt a kezébe.

Csaba kezéből kiesett a levél. Csak ült lelkehagyottan, s vélte, hogy abban az órában megőrül.

2

Másnap történt az a kávéházi kis szóváltás, mikor az a másfél mázsás úr fölnevetett az újságjából.

- Ördögbe ezekbe az újságírókba: de nagy gazemberek!...

Hogy aztán Ákos kolléga magára hagyta, a teája után rágyújtott nagyszomorún a pipácskájára, és csak úgy szokásképpen fogja először is a maguk újságját.

Tekinti hátul: micsoda hirdetés az, amelyikre az a gyanú, hogy nem tisztességes embernek a munkája?

A Házasság rovatában mindjárt rá is talál a szeme:

FÉRJHEZ ADNÁM a lányomat művelt fiatalemberhez, akinek foglalkozása vagy hivatala hacsak kissé is úri, de nem iszákos, nem kártyás, és ép, egészséges. A lányom móringja most 300 ezer korona készpénzben. Később örökség ennél is nagyobb, talán milliókra is rúgó.
Cím a kiadóhivatalban.

Csaba nem szokta olvasni az apróhirdetéseket. Arról azonban ő is tudott, hogy a kiadóhivatalokban az efféle hirdetéseket bent firkálják. A bélyegkereskedés annyira elterjedt már mind az öt világrészben, hogy pénzelnek belőle Budapesten is, akik bélyeget nyirkálnak és gyűjtenek. A kiadóhivatali emberek ilyen apróhirdetésekkel is, mikor meg-megüresedik egy-egy kis tér a hirdetések lapján. S vannak olyan jámbor csízek, akik még válaszbélyeget is mellékelnek, vagy hogy címzetten levelet küldenek a kiadóhivatalnak írt levél mellé:

“Kérem a t. kiadóhivatalt, szíveskednének ráírni erre a levélre a hirdetőnek a nevét, s hogy el is küldenék neki.”

A bélyeget is nagybecsületesen ráraggatják.

A kiadóhivatali bélyeg-huncut aztán kettősen arat...

- Pesti erkölcsök!

A nap folyamán mégis elő-előötlött az eszében az a hirdetés.

Hátha igaz? Hátha mégis igaz? Lehet, hogy valami félrevidéken élő úrileány hirdeti így magát? Az anyja talán beteges: nem viheti társaságokba, bálokra. Vagy azon a környéken nincsenek hozzáillő fiatalemberek. Lehet elkeseredett aggszűz is, hat macska és nyolc kanári melléklettel. Lehet hibás testalkatú leány is. Lehet olyan is, akinek az apja börtönben ül: a leányt azon a vidéken nem viheti a családjába semmiféle úriember. Lehet botlott leány is. Lehet rút is, olyan rút, hogy nincs az a férfi, aki ránézne. A hirdetés mindenképpen gyanús. De ha mégis nem bent koholt hirdetés, a hirdetkező leányt csak nem vihetik zsákban az oltár elé? Hátha elvehető?

Azelőtt mindjárt megvetéssel dobta volna az ügyet feledésbe, de háromszázezer korona!... ötszörösen is a megváltó hatvanezer!... S készpénzben!... S az élet sokféleségében nagy furcsaságok találkoznak: nem lehetetlen, hogy a leányt ha ismerné, elvenné egy fillérnyi móring nélkül is. Elvégre egyszer csak őrá is rákerül a házasság kérdése...

El-ellegyintette az ügyet, de olyan volt az, mint a bögöly, amelyet hiába legyint el a ló, a tehén, az ökör: a bögöly csak egyet kanyarodik, s visszatér.

Délután, hogy bement a szerkesztőségbe, benézett előbb a kiadóhivatalba az apróhirdetések kezelőihez.

- Mondják csak: tréfa ez a hirdetés? Vagy csakugyan... - Mosolyogtak reá:

- Tán bizony Balogh úr is?... Tessék, itt a cím:

Ó Péter bornagykereskedő bizományosa, Budapest, Práter utca 96.

Csabának azon éjjel csupa Ó-karikával volt tele a sötétség, fal és mennyezet, ég és föld, mind a világ. Hiába mondogatta: nem úrnak való ügy! A háromszázezer korona nullái is csupa Ó és Ó! S a közepén külön a Jolán hatvanezer koronája csupa ÓÓÓÓÓ. A leányra nem is gondolt, csak a poklot megváltható hatvanezer koronára.

Fordult az ágyán.

De hát az Ó csak visszatért. Micsoda név az az Ó?

Ki lehet az az Ó?

Valami zsidó lehet. Borkereskedés az üzlete, de hát az üzletes elmének minden üzlet. A házasság is üzlet.

Reggel, hogy hűltebb homlokkal gondolkodott ismét a hirdetésen, utálat fogta el, maga-magának az utálata, hogy mind éjtenáltal ilyen rossz szagú ügylettel foglalkozott. Az emberi szív nem bolti portéka! S hogy őrá valaha azt mondja valaki: vett férj! - irtózattal lépett tőle el.

De mikorra megmosdott, megint csak a húga könnyeskínos arcát látta:

- Ments meg! Húzz ki a gödörből! Az örvényből! A pokolból!

Mikorra kilépett a kapun, már úgy szorongott a melle, hogy szinte fulladozott belé.

- Vajon, ha Jolán életét csak egy recept mentheti meg, s a recept beleesik véletlenül itt az aszfalton valami csúnyaságba, vagy beleesik valami olyan helyre... hogyha gyűrűm vagy órám esik oda, otthagyom. De a húgom élete!... És történetesen azt az orvost elgázolta a recept megírása után a villamos...

Szinte vért izzadt. Csillapította magát.

- De hiszen az élete megmarad. Felhozom Pestre, és szegénykedünk, mint ezernyi ezrek itten. És robotolok, mint más ezernyi ezrek az utcaseprőtől az omnibuszok lováig. De hát az ősi fészek... az ősi föld!...

S homályzó szeme előtt az apja képe jelent meg, amint fölemeli tiltakozó kezét a koporsóból: - A földem!... A földetek!...

És mintha vele kiáltana az ősi ház is, és minden fája és minden fűszála és minden röge az ősi földnek:

- Ments meg!

És ha Jolánt elhozza is, és ha Jolán el is tengődik vele az újságírás vékony kenyerén, mégis hát nem azt sírdogálja-e mind élete fogytáiglan:

- A házunk... a földünk...

Az ősi ház, az ősi föld éppoly elválaszthatatlan tőlünk, mint testünk valamely tagja, mint lelkünk valamely része. Ha meg kell válnunk tőle, nyomorékok vagyunk mindholtunkig.

Ment volna a szokott reggelizőhelyére a Kávékirályba, de mintha láthatatlan kezek tolták volna a József körútnak. Egyszer csak megdöbbenve látja, hogy a Práter utcának az elején áll.

Boltok, üzletek ott is, mint minden lépésre a fővárosban. Üzlet és üzlet minden ajtó, minden küszöb, még az utcakő is. Még az ég is tán az utca fölött: üzlet és üzlet és üzlet! De hát ha Ó Péternek a házasság is üzlet, hideg, cvancigdrájszig-fafcig üzlet, akár maga üzlete, akárcsak közbenjáró üzlet, mért ne tekinthetne ő is bele már egyszer valami üzletbe ebben a csupa-üzlet világban?

S vajon az ő neve és művészete, és jövője nem nyom-e többet a font másik serpenyőjén?

- Lássuk a portékát, s mérjünk!

Ment beljebb, feljebb. Mint ahogy a vágóhíd néma barma menne, ha tudná, hova hajtják.

Végre ott állt egy boltocska előtt. Állt.

- Mégiscsak valami nem rendjén való! Hideg-házasság: természet rendje ellen való! Nem nekem való! Nem úrnak való. Förtelmes ügy!

De megint megsiramlik a fülében Jolán hangja:

- Ments meg!

Állt sápadtan. Bámult egy cigarettavégre, amely ott hevert a lába előtt. Az ő élete is annyit érjen-e ezután, mint az a cigarettacsutak?

De aztán összeszedelődzködött.

- Mit habozok, mit csüggedezek! Nekem ez a házasság csak gázló. Gázló egy mocsáron által. Neki kell mennem, hogy az utamat folytathassam! Aki gödörbe esett, nem válogat benne: ki húzza ki. Ha pedig ez a házasság maga is gödör, ebből már kivergődök én a magam erejéből is! Itt minden üzlet! Üzlet és üzlet: hát szimplán kölcsönüzletnek tekintem az ügyet, nehéz és utálatos kölcsönüzletnek. Ha lakhatik valaki együtt tyúkkal, tehénnel, disznóval, mért ne lakhatnék én együtt egy talán nem is rút és nem is kellemetlen kisasszonnyal - míg a pénzét vissza nem fizetem? Boldogságról nincs szó a hirdetésben. Aki így megy férjhez, nem is követelheti. De viszont aki nem boldog, nincs maradása. Tehát a kisasszonynak se lesz mellettem maradása. Tehát elválik majd. Tehát visszafizetem a pénzét, kamatos kamattal visszafizetem, s az ügy be van fejezve.

Belépett. Ezernyi ezer palack egymáson. Pinceszag. A bolt belseje pincébe mélyed. Az ajtó mellett rövid pult. Az ablaknál egy aranygalléros, villásbajszú katonatiszt ír nagykomolyan az álló-íróasztalon. Kívüle csak egy bőrkötényes, vörösképű pincemesterféle, aki épp akkor billeg elő a pincéből.

- Ó Péter úrral beszélnék - mondta Csaba. S az aranygalléros tisztre is tekintett.

- Nem itt lakik - felelte a pincemester -, a hirdetés ügyében?... Csak levélben lehet most még. Megírható itt is. - És mosolygó szemmel mutatott a pultra.

A tiszt már akkor Csabát vizsgálta szemszögből. Mint ahogy olyan valakire nézünk, akire gyanakszunk, hogy zsebmetsző. De aztán folytatta az írást. Levélpapiroson írt, az üzlet levélpapirosán.

Csaba megvárta, míg végez, és borítékba helyezi a levelet, meg le is ragasztja.

Aztán ő állt az asztalhoz.

Megmártotta a tollát. S a pincemesterhez fordult, hogy kérdezze: ki az az Ó Péter? Miféle úr? És a lánya is hát... Azonban épp akkor egy cilinderes fiatalember lépett a boltba, fekete felsőkabátos, piros szegfűs, és egyenesen őhozzá fordult:

- Ó Péter úrral volna ügyem...

Csaba a maga névjegyére írt csak:

26 éves vagyok. A hirdetés pontjainak megfelelek. Jövőm bizonyára különb, mint bármelyik jelentkezőé. A móringgal értékben egyező. Katona voltam. Ha a család megismerni óhajt, bármikor is izenhet vagy írhat a szerkesztőségbe. Délután 5-től 9-ig ott vagyok.

A kártya másik felére odaírta még a neve elé: Tófalusi. S egy futó gondolatban sajnálta, hogy nem nyomatta rá a kártyája sarkára a címerét is.

Mikorra elvégezte, és föltekintett, már három komoly fiatalember várt a helyére.

- Bolondság! - mondta bosszúsan, mikor kiment. - Valami vak leány lehet.

Az utca végén még bosszúsabban rázta a fejét:

- Nem merek tükörbe nézni: szembeköpöm magamat! - A Körúton már arra gondolt, hogy visszafordul, és eltépi a levelét. De jött a villamosa, hát csak legyintett, s fölhágott rá.

Harmadnapra már nem is gondolt arra a furcsa ügyre. Azon forgott az elméje, hogy valami uzsorást keres. Elmondja neki: mit tud és mit szándékol? És hogy hetvenezer koronáért leköti neki holtáig minden jövedelme tizedrészét.

Beszélt is egynéhány uzsorással. Az Abbázia kávésának is elmondta az ügyét. Már felét ígérte oda holtáig való minden szerzeményének, de hát az uzsorások csak a fejüket rázták az üzletre. A kávés is elhárította:

- Kérem, ez nem az én szakmám...

A következő napokban egy püspökkel beszélt: ingyen farag neki nagyszép márványoltárt, amilyen nincs Magyarországon sehol.

Aztán ajánló levelet járt ki magának a közoktatásügyi miniszterhez, hogy talán az segíthetné lábra, ha egyébképpen nem, valami mecénást találna.

Hiába! Hiába! Még csak a gipszfiguráit és rajzait se nézték meg. A hetvenezer koronától mindenki elhűlt.

S közben megint érkezett Jolántól levél. Minden betűje sikoltás:

Ments meg bennünket! A fővárosban sokféle alkalmat, alkut, lehetőséget találhatsz!...

Csaba alig állt már a lábán a kálváriája járásától.