Nemere István

Kiált a csönd

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-400-6

MOBI ISBN 978-963-453-414-3

Az eső lett a világ tengere, betöltött eget és földet. A fényszórók két kúpot vágtak a homályba, de bár a fények középen összeértek és előrevetültek, nem oszlathatták el a közös feketeséget. Az éjszaka és az erdő szövetséget kötöttek.

Az autó a kanyarokban majdnem megcsúszott - vagy csak Theo érezte így?

Mindenesetre hol fékezett, hol gyorsított, pedig maga sem tudta, mi lenne jobb. Gyorsan odaérni, vagy egyáltalán nem?

Látóterében minden pillanatban ezer és ezer esőcsepp zuhant alá. Az út kanyargott, már lefelé jött a hegyről. Tenyere izzadt, de ezt is csak később vette észre. Egyáltalán, most mindennel késésben volt. Amikor csörgött az a telefon a szerkesztőségben, először azt hitte, már a Bizottság… De nem. A pályázati eredményekre még várnia kellett. Nem is közölték előre, pontosan mikor hirdetnek végeredményt. Valami azt súgta, ő fog nyerni, vagy rosszabb esetben elhozza a második díjat. Az sem lenne rossz, végre felfigyelnének a nevére… De egy másik érzés, a mindig gondosan rejtegetett pesszimizmus meg azt sugallta, ezúttal sem sikerül. Hiszen mióta kínlódik már!

Pedig most sikerülnie kell! Huszonnyolc éves lesz hamarosan, hát nem várhat. El kell indulnia. Amerre elindult, hamis út volt, kényszerből választotta. Nem vagyok én igazi újságíró, mondogatta olykor barátainak.

Barátok? Most maga elé meredt a sötétben, és keserűen elhúzta a száját. Csak néha együttérző, máskor meg kárörvendő mellékszereplői az életének, amelyben ő természetesen főszereplő.

Volt, ahol nem csak zuhogott az eső, hanem még erős szél is fújt. Amikor a kocsi kibukkant egy erdőből, oldalról megrohanta, valósággal letámadta egy szélroham. Theo erősen belekapaszkodott a kormányba, igyekezett egyenesben tartani a kocsit. Még jó, hogy nem jött szembe senki - a felezővonalon sodródott vissza, majdnem az útpadkára. Kevesen közlekednek ilyenkor. A műszerfal világító számlapjára pillantott; hajnali kettő múlott.

Három előtt biztosan nem ér oda. Ha ugyan oda akar érni… Theo levette lábát a gázpedálról. A jármű azonnal lassulni kezdett. De éppen ekkor eltűntek az esőcseppek. Amikor befutott a következő erdőbe - két oldalt fasorok vigyázták a nedvesen csillogó aszfaltcsíkot -, mégis elmúltak kétségei. Jó lett volna megállni, pihenni egy percet, aztán elegáns és főleg nagyon is határozott mozdulattal megfordítani az autót és előbb lassan, majd mind gyorsabban haladni visszafelé. Hazamenni, felejteni és nem gondolni többet erre az egész szerencsétlen ügyre.

A lába azonban nem engedelmeskedett, hisz ez nem parancs volt, csupán kósza ábránd. Határozatlan, elfoszló gondolat, inkább vágyakozás. Valami mégis azt súgta, mennie kell. Nem húzhatja ki magát a dologból, ha már eddig is benne volt.

Ajkába harapott. Szeretett volna nem gondolkozni, inkább zenét hallgatott.

Szólt a rádió, már mióta elindult, de annyira elfoglalták a gondolatai, hogy nem is hallotta. Ismeretlen klasszikus darab volt - persze, csak neki ismeretlen. Talán egy vonósnégyes. Egy percre átadta magát a zene elringató hullámainak. A kamarazenének is van színe, tudta. Mélybarna a csellók hangja, valamivel világosabb a hegedűké. Igaz, a hegedű néha teljesen fehérre változik a magasabb hangtartományokban… Kis faluhoz közeledett, látta a névtábláját, de már egy másodperccel később nem emlékezett a nevére. Elhúzott a hallgatag, sötét házak között. A falu teljesen kihalt volt, néhány villanyoszlop meredezett a magasba, talán csak azért, hogy kalapjuk alól sárgás fényt szórjanak egy kis körre, a talajra, néhány nedvesen csillogó lombú fára. A fények voltak az emberek, a lakók.

Aztán megint a homály vette körül, de most már nem esett. Az út mégis nedves volt, hát nem sietett. Félt a haláltól, mint minden alkotó ember.

Messze még az idő, mondogatta magában görcsösen. Így is sejtjeibe lopózott az akarat: élni. Élni.

A város még vagy félórányira volt tőle. A lejtő lassan véget ért, elmaradoztak a hegyek. Hamarosan meglátja a fénytengert. Csak körülbelül tudta, hová kell mennie az utcák rengetegében. Elhesegette a gondolatot, hogy majd keresgélnie kell a célt egy éjjeli, idegen városban.

A rádióban véget ért a zene, valaki monoton, idegesítő hangon beszélt.

Theo elzárta a rádiót. Azonnal rárohant a csönd; a motor állandó zaját már nem is hallotta. És nem védekezhetett az emlékek ellen sem.

…Paula a válása után bukkant fel. Theo akkor már majdnem egy éve élt egyedül. „Huszonhét éves újságíró, a jövő reménysége”, mondogatta magáról.

Néha vidámabb társaságban így is mutatkozott be: „A leendő Nobel-díjas író vagyok” - pedig hát csak lapoknak írt. Az a pár novella… mit számít? A regény az igazi, tudta ő is, méghozzá tartalmas, nagy regény, amely hatalmába keríti az olvasót… Amitől megváltoztatják az életüket, talán jobbak lesznek? Máskor meg pontosan tudta, mennyire, naiv elképzelés ez.

Mégis bízott benne.

Paula először ellenség volt, azzá lett egyetlen perc alatt. Sovány, de jó alakú lány nagy szemekkel, kicsit kiugró arccsontokkal, amit Theo úgy kedvelt. Bár ez eleinte nem tudatosult benne. A lány megtorpant a szerkesztőség ajtajában, és tétován körülnézett. Volt benne valami gyermeki, pedig hát legalább annyi idős volt, mint Theo. Tétován álldogált a képzeletbeli küszöb előtt, mivel igazi küszöb nem volt, mert a szerkesztőség akkoriban tért át a modem, külföldről ellesett gyakorlatra. Az újságírók nagy termekben dolgoztak, még nem annyira számítógépek, mint inkább régi írógépek mellett. Theo is köztük volt, akkoriban éppen a városi híreket szerkesztette. Legféltettebb kincse a városháza nagyságainak otthoni telefonszámait tartalmazó kis jegyzetfüzet volt. Lassanként kezdte kiismerni magát a kulisszatitkokban, és hol a főszerkesztője, hol a városi potentátok adták tudtára, mi az, amiről nem írhat. De így is éppen elég témája maradt, írónak készült, tehát afféle egyszemélyes kémszervezetnek képzelte magát - valamilyen értelemben az is volt, mert minden író az. Itt él ebben a világban, azt figyeli, és bár sok közösséget érez vele, azért egy bizonyos határig mindig kívülálló marad. Egy ember, aki nem menetel együtt a többiekkel, aki csak figyel, hogy leírhassa majd, amit látott. Amit hallott. Amit átélt ő, és legfőképpen átéltek mások.

Paula tehát ott szerencsétlenkedett az ajtónál és halkan mondott valamit.

Theo nem értette, mint mond. Felállt a gépétől és odament a lányhoz. És Paula ránézett. Ideges volt, toporgott, várt valamire, valakire. Rövid haja rátapadt a fejére, nyaka vékonynak tetszett. Az is volt. Theo később már nem emlékezett rá, milyen ruhát viselt a lány ekkor. Csak egy piros szandálra emlékezett.

- Segíthetek? - kérdezte tőle.

- Maga Leski?

- Nem, én Theo Tabris vagyok - mosolygott. A lány arcára gyűlölet ült ki.

- Akkor minek jött ide? Én Leskit keresem!

- Kérem, már itt sem vagyok - Theot ilyenkor belül mindig valami hűvösség öntötte el, és nyomban visszahúzódott. Kéjes örömet érzett, ha megsértődhetett, de ezt nem engedte meg magának gyakran. Nem akart az örök sértődött lenni.

Visszament hát a helyére. A lány ellenszenves volt, igyekezett nem tudomást venni róla. Ám a szeme sarkából még látta egy ideig a piros szandált. Aztán eltűnt. Vagy megjött Leski vagy a lány unta meg a várakozást.

Fél óra múlva megéhezett, és éppen készen lett a munkájával. Bevitte a rovatvezetőhöz, akinek persze külön üvegfalú kuckója volt a terem szélén.

Mehetett ebédelni. Egyik „barátja” sem volt ott, csak egy fotós, de az intett: mennie kell dolgozni. A folyosóról lenézett az udvarra - a szerkesztőség egy majdnem százéves épületben volt, a ház falait régies kőszobrok, aprólékosan kidolgozott oszlopfejek és más faragványok díszítették. Az ablakok belülről erődszerű nyílások, benyílók voltak, kívülről meg fehér márványoszlopok között csillogtak ki az utcára.

A házban volt egy büfé is. Theo megrendelte az ételt. Ekkor vette észre a lányt. Paula egy majdnem üres tálca előtt ült és csak nézett maga elé. Volt a tartásában valami kétségbeesett, reménytelen.

…Az eső megint eleredt, az éjszaka szorítása nem engedett, bilincs volt a homály, fénytelen erőszak. Az autó lámpái ugyan most messzebbre vetették fényűket, de a szemerkélő ellenség onnan fentről fáradhatatlanul bombázta a tájat. Kopogott a kocsi teteje, bepárásodott a szélvédő. Az ablaktörlők le-lesöpörték a vizet, de máris kezdhették újra a munkát. Homályosult az üveg és Theoban nőtt a szorongás. Csak az emlékekbe kapaszkodhatott.

…Kegyetlen volt. Hagyta szenvedni a nőt, nem ment oda hozzá. Leski a jelek szerint cserbenhagyta a lányt, vagy nem is tud az ittlétéről? Ha a szeretője, talán nem is választott rosszul. Theo volt már legény és házasember, most pedig ismét egyedül tengette életét. Akadtak szeretői, de különösebben nem hajtotta az alkalmakat. Ha akadt valaki pár hétre vagy hónapra, hát jó. Azt mindjárt az elején megmondta mindegyiknek, a nősülésből elege van. Szívesen játszotta meg a sokat tapasztalt férfit, aki bár fiatal - és koránál is fiatalabbnak látszik, ez természetes adottsága volt, erősen kihasználta -, de azért tudja, mitől romolhatnak meg a kapcsolatok. És erre célozgatott is. Ezeknek a lányoknak soha nem beszélt a tönkrement házasságáról. Legfeljebb annyit említett, és ez igaz is volt: nagyon fiatalon nősült, nem kellett volna, túl korán volt még a nősüléshez.

Most hát kegyetlen volt, hagyta, hogy kínlódjon a lány. Két asztallal távolabb ült. A kollégák néha ráköszöntek Theora, az egyik megkérdezte, mit evett és ízlett-e? Paula csak ült, nézett maga elé, egyszer majdnem elment, de aztán mégis ott maradt. Ideges, hosszú ujjai markolták a kis fekete táskát - igen, Theo emlékezett rá, hogy fekete retikülje volt, nem illett sem a cipőjéhez, sem a ruhájához. Zsongtak az emberek, csapkodták az ajtót, a pincérnő valamit hátra kiáltott a konyhába, ahol egy rádió is szólt. A büfé mindennapos zaja része az életnek, néha tartalma is.

Paula végre felemelte a tekintetét, körülnézett. Theo akkoriban még szégyenlős és bátortalan volt. Ha valaki így nézett rá, azonnal lesütötte a szemét. Alapjában véve szemérmes volt, nem igazán tudott mások arcába, szemébe nézni: legfeljebb csak akkor, ha kezet fogtak; ilyenkor is csak azért, mert olvasta valahol, hogy erről ítélik meg az embert. Ilyenkor igyekezett keményen kezet fogni. Ha a másik nő volt, akkor is.

Paula tekintete körbejárt és megállapodott rajta. Ezt Theo akkor is érezte, amikor nem nézett arra. Mintha Paula szeme a szó fizikai értelmében is megakadt volna rajta, tűleveles ág egy finom pulóver szálai között, szakít és kellemetlen. Szinte fáj.

Látni nem látta, csak érezte, hogy a lány felállt és odajön hozzá. Villájára szúrta az utolsó falatot és igyekezett olyan arcot vágni, mint akinek most ez az egyetlen gondja.

- Jó napot. Megbántottam magát - Paula leült az üres székre.

- Nem számít - mondta Theo és vállat vont.

- Paula Bayott vagyok.

- Theo Tabris.

- Tudom, ezt már odafönt mondta. Én Leskit kerestem, vele beszéltem telefonon. Nem ismerem őt, csak itt mondták, hogy ma be sem jött.

- Előfordul - Theo most semleges álláspontra helyezkedett. Nem sok kedve volt átvenni valamilyen témát vagy ügyet Leskitől. Aki különben a lapnál a sötét ügyekkel foglalkozott. Botrányok, alvilág, korrupció, rendőrségi túlkapások, bűnözők.

Kilakoltatások, megvesztegetett hivatalnokok.

Valamilyen értelemben együtt dolgoztak ő meg Leski - csak míg Theo a „fehér”, a tiszta ügyeket írta meg a városról, Leski éppen az ellenkezőjét. És kollégája jól érezte magát ebben a piszkos világban, szemlátomást nem is félt.

- Bocsásson meg - Paula egy pillanatra könnyedén megfogta a férficsuklóját. De ez a pillanat is sokat jelentett Theonak. Érzékeny volt és talán túlságosan is nagy jelentőséget tulajdonított a gesztusoknak. Eltolta maga elől a tányért és a lányra nézett.

…Az eső áztatta aszfalt fényes csíknak látszott. Itt már nem voltak erdők, Theo közeledett a városhoz. Kétoldalt gyártelepek, a legtöbb helyen most is égtek a lámpák. Ha nem dolgoztak éppen a nagy csarnokokban, hát az őrök fülkéjének ablakai világítottak. Theo egy piacra igyekvő pótkocsis teherautót akart megelőzni, hunyorogva megvárta, míg elhalad vakító lámpáival. Aztán újra körülvette a simogató sötétség. Már nem volt messze a várostól, itt-ott felbukkantak a város fényei is. Tábla jelezte, a centrumig már csak tizenegy kilométer. Paula… Mindez tavaly volt, év elején. Most meg a következő év vége felé jár. Meddig tartott az a dolog? Egy évig, ha mindent összeszámol.

Illetve dehogy, hiszen az utolsó fél évben már nem is látta a lányt. És nem bánta, hogy nem is hallott felőle.

Az út elkanyarodott. Gyalogos ment a padkán, a kocsizajra megfordult és integetett. A lapátok letörölték a vizet, már csendesedett az eső. Theo levette a lábát a gázpedálról, de csak egy pillanatig habozott, aztán ismét gázt adott és utálni kezdte önmagát. „Miért nem vettem fel?” Örök dilemma volt ez számára, mióta kinőtt az autóstopos korszakából. Amikor ő is integetett nemegyszer fél napot, és nem vette fel senki. Nézte, hogyan ritkulnak az esőcseppek a fényszórók kúpjaiban, és hajtott tovább végzete, a város felé.

…Paula kezdte izgatni. Talán azért, gondolta kezdetben, mert annyira szokatlan volt. Nem úgy, ahogy mondani szokták, „kisasszony, maga annyira más, mint a többi nő"- féle dolog volt ez. Egyszerűen más volt minden ízében.

Theo addig főleg jólnevelt nőkkel találkozott, azokat ismerte. Másfélékkel nem is jöhetett össze, mert nem olyan körökben mozgott. Szülei, míg éltek, vigyáztak erre is. Később a felesége vette át tőlük a stafétabotot, és megóvta a férfit a rossz társaságtól.

Hát Paula bizony nem volt jó társaság. De hát éppen ezért izgatta annyira Theot a lány. Minden, amit mondott, ami megtörtént és megtörténhetett vele, tökéletesen mássá tette, mint amilyenek azok a lányok és asszonyok voltak, akikkel eddig összehozta a véletlen. Mert az ilyesmit - kicsit kényelemszerető lévén - mindig rábízta úgymond a „sorsra”.

Hát most is ez történt. Paulában volt valami szinte látható romlottság, ismeretlen veszély. Lapuló rosszaság ígérete. Nem várt kéjek előrejelzése.

Theo kellemesen megborzongott, amikor az első találkozóra sietett. Már a hely is szokatlan volt; egy már alig használt vasútállomáson várta őt a lány.

Bőrdzsekit viselt, fekete nadrágot, amely szorosan tapadt idomaira. A férfi megérintette Paula fenekét a feszülő nadrágban. A lányt ez nem lepte meg.

Nem volt finnyás, a szavait sem válogatta meg. Olyan kifejezések hangzottak el az ajkáról, amit Theo soha le nem írt volna, de még ki sem mondott. Ez is borzongást okozott neki, de azért ő ezután sem szokott rá a trágár beszédre.

Paula azonnal letegezte és úgy viselkedett vele, mintha máris az lenne, ami csak később akart lenni. A szeretője. Megfogta a férfi kezét és húzta maga után. Elmennek egy barátnőjéhez, mondta. A barátnő éppen nem volt otthon, de Paula tudta, hol van a kulcs. Behúzta a férfit az ismeretlen lakásba… …Most már nem esett, sőt az út is felszáradt. Theo mégsem haladhatott gyorsabban. Rendőrautó állt az út szélén, ketten ültek benne. No, ezek éppen a gyorsan közlekedőkre vadásznak, talán radarjuk is van. Nem kedvelte a rendőröket, ilyenkor ősi reflexek működtek benne. Talán rablók voltak az ősei? Haramiák, útonálló banditák? Zsigeri volt ez az ellenszenv, de ő ezt is természetesnek tartotta. Ha mások is úgy tartanának a törvény őreitől, mint ő, kevesebb lenne a bűnöző. És hitt ebben.

Úgy vélte, ismeri a várost, régebben többször járt itt. De az nappal volt.

Most rájött, hogy bajban lesz. Már-már legyőzte volna az ellenszenvét, és akár megkérdezett volna egy rendőrt is, de a lapuló járőrkocsi már eltűnt a visszapillantó tükréből.

Lassított. Néptelen volt az út. Messze keresztben elhaladt valamilyen jármű, aztán megint semmi. Mit is mondtak a telefonba? Milyen kórház?

Valamelyik szentről nevezték el. Teljesen elfelejtette a nevet. Minden kirepült a fejéből. Akkor, álmából felriadva hirtelen nagyon is ébernek hitte magát. De az óta eltelt pár óra, és hajnal felé az idegen helyen nagyon elesettnek érezte magát. Úgy döntött, megáll egy telefonfülkénél. Kinyitja a könyvet a kórházaknál, és ha nyomtatásban látja, talán azonnal beugrik, melyik kórházról volt szó. Bár egy ilyen kis városban nem sok kórház lehet… …Paula már azon az első randevún lefeküdt vele, és tette ezt teljesen a saját akaratából. A férfi, remegő izgalommal figyelte a helyzetet. Amúgy is hajlamos volt rá, hogy kívülállóként szemlélje, ami történik vele. Mintha nem is vele történnének a dolgok.

De ez vele történt. Paula számára olyan természetes volt, hogy lefekszik a férfival, mint az, hogy megivott egy pohár vizet vagy reggel ébredéskor kinyitotta a szemét, este meg becsukta és elaludt.

Theo csodálkozott ezen, de valami ostoba férfibüszkeségből úgy tett, mintha ez neki is így lenne természetes. Még talán be is beszélte magának, hogy lám, milyen ellenállhatatlan férfi ő, a nők a lába elé omlanak már az első randin.

Később ugyan eszébe jutott, hogy Paula nyilván ezt is előre eltervezte; de Theo nem tudott rájönni, hogy vajon miért. Az biztos, a barátnő nem ok nélkül ment el otthonról, és ők sem ok nélkül mentek oda. De Paula nem használta ki kapcsolatát a férfival. Theo neki nem újságíró volt, hanem férfi, a szó nemi értelmében. Szüksége volt valakire, bár férfit a saját környezetében is találhatott bármikor. De neki most más kellett. Jól szituált, jó házból való fiatalember, aki már nem kezdő.

- Mit akartál Leskitől? - kérdezte Theo a második találkozásukkor. Ekkor már remegve várta a lányt, ezúttal jobb helyen: egy belvárosi presszóban, közel a valamikori királyi palotához, amelyből már rég múzeum lett.

Paula most piros ruhában jött, piros sállal, pedig nem volt hideg. Kora nyár volt. De szél fújt, és a lány rövid hajába is belepiszkáltak a szellőujjak.

- Egy kábszeres bandát akartam lebuktatni.

- Honnan ismered őket?

- Benne vagyok - felelte a lány olyan egykedvűen, hogy már ez önmagában is lefagyasztotta a férfit. Egy ideig mozdulni sem tudott. Közben nézte a lány nyakát, és már könnyű volt odaképzelni a folytatást is. Hisz volt már vele az agyban, volt alkalma megnézni, milyen. Remek teste volt Paulának, és ezt is úgy viselte, mutogatta, mint minden mást. Ebből sem csinált titkot. Természetesnek vette, hogy meztelenül mászkál az idegen lakásban is, hogy nem szégyelli magát. Ha Theo megkérdezte volna, talán kiderül: egyszerűen nem is tudja, mi a szégyen. Ha kihirdették volna, hogy másnaptól mindenki járjon meztelenül, talán éppen Paulát érdekelte volna legkevésbé a hír. És másnap már alkalmazkodott volna a parancshoz - „sőt még ma délután", tette hozzá ironikusan a férfi. A ruhát nem azért hordta, hogy eltakarjon vele bármit is. Divatcikk volt, amiben feszíteni lehet, ami önmagában is jelez, kiemel ezt és eltakar mást - ennyi volt neki az öltözet.

- Nem értem. Miben vagy benne?

- Egy narkós társaságban - mosolygott rá a lány valahonnan magasról.

Theo azt hitte, újságíró létére eléggé benne van a világ forgatagában, tud mindenről. De ez meglepte. Leski szakterülete nem igazán érdekelte. És mint leendő regényírót is inkább a szép történetek érdekelték. Sőt, csak a történetek. Ami elkezdődik valahol és befejeződik egy másik ponton, de akik átélték, végigvitték, azok sem ugyanazok már. Hiszen a történet eseményei megváltoztatják a résztvevőket is. Ahogy megváltoztatják azt is, aki írja, és azt is, aki elolvassa őket. Legalábbis Theo így hitte még akkor.

- Két éve vagyok közöttük, de már elegem van belőlük. Csak az érdekli őket, honnan szerezzenek anyagot, belövik magukat és kész, elterülnek.

- Neked ez nem elég? - Theo úgy tett, mint aki jól ismeri ezeket a dolgokat. Beavatottnak akart látszani és ezért megváltoztatta a hangját, a mozdulatait.

- Harminc vagyok, öregem - ütött rá a lány a férfi vállára. - De nem ez a legnagyobb baj. A banda lopni jár, meg autókat tör fel. A múlt héten éjszaka már megtámadtak néhány részeg, de tehetős pasit az egyik parkban.

Szerintem a jövő hónapban már ölni is fognak. És mind olyan fiatal, gyerek még. Tizenévesek, alig van köztük pár húszas.

- Leski segíthetett volna?

- Telefonáltam neki, hogy feldobom az egész társaságot, elmondom minden ügyüket, ha engem nem vágnak sittre. Azt mondta, érdekli a dolog, beszélhetünk róla. Nem volt több apróm, szétment a vonal az automatában.

Akkor mentem be a szerkesztőségbe, hozzátok.

- Leskit még most is megtalálhatod, bármikor. Vagy nem?

Paula nem válaszolt. Nézték egymást. A férfiban remegni kezdett a vágy. A lánynak csodálatos teste van. Azért ezt-azt már ő is tudott a női testről, ha nem is forgatott színes pornólapokat, amelyekben a legkülönösebb pózok is láthatók voltak. Paulában éppen azt kedvelte, ami annyira meglepte és oly idegen volt számára az elején is: az, hogy a dolgait a legnagyobb természetességgel űzte. Képes volt vadidegen férfira rámosolyogni az utcán csak azért, mert tetszett neki a pasas, vagy, mert az úgy nézte őt. Mindig hangosan beszélt és nem válogatta meg a szavait. Nem érdekelte, ki hallja, ki nem. Úgy járkált a városban, mintha minden bolt, utca, ház, park, kocsi az övé lenne. Holott semmije sem volt.

- Menjünk hozzád - javasolta miután már egy órája sétálgattak. Theo a lány szemébe nézett. Kellett neki Paula, és eszébe sem jutott ellenkezni.

Félelmei, ha voltak is, ködösek, távoliak, tétovák.

…A telefonkönyvben megtalálta a címet. Igen, ez az a kórház. Mielőtt azonban visszaült volna a kocsiba - fülében még visszhangzott a telefonfülke ajtajának olajozatlan, durva nyikordulása, ami nagyon hangosnak tetszett a néptelen, csöndes utcán - körülnézett. Keleten talán pirkadt már, de ebben sem lehetett biztos - házak takarták el az égbolt szélét. Már bent volt a városban, a kihalt utcán. Olyan volt, mint egy fantasztikus film - senki, csak ő. Egyáltalán, élnek itt emberek? Egyáltalán, a Földön van? Állt hosszú percekig, és elveszettnek hitte magát. Ugyanakkor meg is könnyebbült, mert azt képzelte, tényleg kihalt mindenki. Volt egy neutronháború, amely nem rombolt le egyetlen épületet sem. Nem törtek be az ablakok, nem változott semmi. Lám, megvannak a villanyoszlopok, a lámpák, a telefonfülkék és a házak is. Csak ő, egyedül ő maradt élő embernek ezen a világon… Kísértést érzett, hogy jó nagyot ugorjon. Hisz bármit megtehet itt és most, senki sem látja! Hűvös szél csapott le rá, és máris tovarohant. De ő még hosszú percekig állt ott az idegen város kellős közepén és úgy érezte, ez a váratlan szélroham valamiféle jelzés volt. Valami rosszat jelzett. Theo babonás volt. Hitt a megérzésben. Különösen akkor, ha az valamilyen baljós dolgot jelzett. Félt a jövőtől, de azért igyekezett optimistának látszani. És gyakran az is volt, de bármikor visszaeshetett a pesszimizmus gödrébe.

Hiszen a jövő, legyen akármilyen ígéretes is, egy negatívumot mindenképpen magában hordoz: a halált.

…Három hónapig éltek együtt Theo lakásában. Paula beköltözött, ami azt jelentette, hogy megjelent egy táskával, kitett egy fogkefét a fürdőszoba polcára és lerúgta a cipőjét az előszobatükör elé. Volt egy piros szandálja, némi fehérneműje, pár ruhája. Kellemes meglepetést okozott a férfinak, hogy a lány azonnal nekiállt mosni a fürdőszobában. Az viszont utálatos volt, hogy Paula rögtön eluralta a lakást. Erre nem volt jobb szó. Mindenütt ott volt, vagy előző ottlétének nyoma, sőt ennél több is, valamiféle metafizikus jelek arra nézve, hogy hamarosan megjelenik, és elural mindent. Az ajtók attól kezdve nem csukódtak be, az ő agresszív hangja hallatszott hol innen, hol onnan - egyszerűen ő volt mindenütt. Mintha még a fal réseibe is bevette volna magát.

Nem volt ez szerelem. Theo kezdetben csak a lány testét élvezte. Csak hát ez nem olyan volt, mint egy házasság - hisz soha nem volt biztos hazafelé tartva, hogy otthon találja-e Paulát, aki eljárt ide és oda, legtöbbször nem lehetett tudni, hol van. A banda „feldobásáról" nem esett több szó, Leski sem szerepelt a témáik között. De amikor Paula első ízben jött haza kék foltokkal az arcán, Theo letámadta: - Mi történt?

- Megvertek.

- Kicsoda? Netán a régi barátaid?

- Csak lassan a testtel - tüskézett a lány, begubózott és nem szólt egy ideig. Theo normális embernek tartotta magát, és így is reagált: - Kedvesem, ezt nem lehet így elintézni! Rendes embert nem szoktak megverni, az nem így jön-megy és főleg nem így beszél a párjával, amikor hazajön… - Én meg így beszélek. Hagyj békén a normális világgal, a rendes emberekkel. Mi a jó a normálisban?

Theo leült Paula mellé, apásra vette a figurát. Megsimogatta a fejét: - Menj, mosakodj meg, aztán ellátom a sebeidet. Utána szépen elmondasz mindent.

- Egy fenét! Mi közöd hozzá?

- Hiszen együtt élünk! - csattant fel a férfi. Paula körülnézett, mint aki álomból ébred. A széttúrt ágy láttán halványan elmosolyodott, de fájhatott az arca, felszisszent, aztán kiment a fürdőszobába. Kis idő múlva behívta Theot.

Akkor már a fürdőkádban feküdt, és a férfi felé tárta meztelen testét: - No, gyere, te morgó medve. És máskor ne pofázz bele az életembe.

Theo ekkor kezdte sejteni, hogy ez a dolog nem tart már sokáig. A következő hetekben alig látta a lányt. Paula egyszer narkósan jött haza, és a férfi csak akkor vette észre, hány szúrás van a karján. Eddig vagy nem voltak ott, vagy valahogy eldugta előle. Hol sötétben szeretkeztek, hol nem vette le a trikóját a lány. Kicsi, de jó fogású mellei így még inkább izgatták a férfit.

Aztán egy napon, délután megpillantotta Paulát a ház előtt. A lány nem volt egyedül, egy pasassal álldogált. Theo csak messziről próbálta becserkészni őket. Végül úgy döntött, hogy odamegy hozzájuk. Paula észre is vette, a pasas viszont háttal állt Theonak. Ekkor Paula valami ürüggyel odébb lépett, háttal fordult Theonak és a háta mögött elkezdett integetni neki.

Mintha el akarná hessenteni. Ne menjen közelebb? Ne ismerje meg? Menjen onnan? - Theo bárhogy érthette az integetést; annyi azonban elég egyértelműnek látszott, hogy a lány nem akarta felfedni az ismeretlen előtt, hogy ismeri Theot. Theo így hát bement egy boltba, kínjában vett kenyeret és tejet és a kirakatüvegen át figyelte, meddig tart a szövegelés. Amikor már nem várhatott tovább, kinézett és döbbenten látta: már két bőrzekés, hosszúhajú, gyanús alak trafikál a lánnyal! Szemmel láthatóan jól érezték magukat, nevetgéltek is. Theo a falhoz lapulva surrant haza, nem is nézett feléjük. De a bőrén érezte, hogy a lány látja őt.

Theonak akkoriban nem volt kocsija, a váláskor a felesége vitte magával, ő pedig közel lakott a szerkesztőséghez, metróval négy megállóra. Hát most nem ülhetett be egy autóba, hogy onnan lesse őket. Inkább felment a lakásba, és kiment a csöppnyi erkélyre. Mire lenézett, Paula és az idegenek eltűntek.

A lány csak éjfél után jött haza.

- Hol voltál? - támadt rá, bár érezte, nem így kellene, nem ezt kellene.

Elárulta magát, hogy még nem aludt. Kiszolgáltatta magát, hogy le sem feküdt, a fotelben ülve várta Paulát. És Paula persze ezt biztosan látta, az ilyesmihez volt szeme. A férfi így hát védtelenül, csupaszon állt előtte. Paula meg is szurkálta: - Mit izgulsz? Nem vagy az apám, se a bátyám. Kérdezem én, merre jársz napközben, vagy, hogy hol voltál tegnap? Én is oda megyek, ahová akarok.

- Szóval elhaladunk egymás mellett? - nyelt egyet a férfi. Nagyon rosszkedvű lett. De legbelül kezdte kellemesen érezni magát. Szinte örült.

Meg is döbbent ettől. Belelovallta magát az eleinte spontán rátörő, később azonban dédelgethető keserűségbe. Úgy sejtette, ez jól jöhet még. Önvédelem volt persze, hogy egyszer majd, valamikor később ne érezze Paula hiányát, ha elmegy.

Merthogy vége lesz a dolognak, azt Paula is érezte. Ritkábban engedte magához a férfit, néha más élvezetekre vágyott, nem okvetlenül arra, hogy lefeküdjenek, és azt csinálják. Egyszer megütötte Theot és a szeme szikrázásán, várakozó félmosolyán látszott: szeretné, ha Theo visszaütne.

Theo akkor jókedvű volt és csak kicsit legyintette meg a lány arcát. Akkor Paula erősebben ütött, mire a férfi megfordította a majdnem meztelen testet és rápaskolt pőre fenekére. Kemény volt, formás, és Paula ezt is élvezte.

- Miért kábítózol? - kérdezte egyszer Theo. Elcsendesedve, de még lihegve hevertek az ágyon. Jótékony volt a sötétség, második meleg takaró. Ez adott védőfalat - egymás ellen is. Hogy nem látták és nem kellett látniuk a másik arcát.

- Kell valami - így a lány, filozofikusnak álcázott lusta tömörséggel.

- Én nem vagyok neked elég? Más örömökre van szükséged? - Theo azonnal meg is bánta ezt a kérdést. Olyan papírízű szavak voltak, túl szépen fésült kérdések. Így nem is beszélnek az emberek. Bár ő szeretett így fogalmazni élőbeszédben is. Bizony ilyenkor is érezte, mekkora szakadék van közte és mások, az úgynevezett „közemberek” között. Voltak néha demokratikus rohamai, ilyenkor elvegyült a néppel, az egyszerű emberekkel.

De úgy igazán ez sohasem lelkesítette. Kell egy elit, gondolta, vagy ha nem is kell, hát mindig volt, van és lesz. Ott tömörülnek azok, akik nem akarnak beállni a sorba. És bár manapság nem kifizetődő vagy intellektuális szempontból nem ajánlatos ezt hangoztatni, ő azért ott belül csak hitte.

Hiszen már az is létrehozza az elitet, hogy akadnak, akik eleve ahhoz tartozónak vélik magukat. Hogy nekik nem kell ugyanaz, ami a tömegnek.

Akik nem káromkodnak, nem hordanak kék farmert, éppen azért, mert „mindenki" úgy beszél, „mindenki" azt hordja. Ezer példája volt rá, de csak ritkán beszélt erről. Mert hol és kinek beszélt volna? Akik „elitnek” érzik magukat, erről már nem beszélnek, nekik ez természetes. A nem-elitek között pedig jobb az ilyesmiről hallgatni.

- Menj a fenébe - mondta a lány, de majdnem gyengéden. És ezzel le is zárta a vitát. Theo a következő hetekben még sokszor próbálkozott, hogy provokálja, folytassa, kiszedje belőle, mit is csinál és miért? De Paula olyan volt, akár a fal, vaskos és tömör, régi kövekből álló, időtlen.

Az alattomos penész már rágta őket, szétterjedt méregzölden, fenyegetően.

Kezdte szétrágni a kapcsolatukat. Paulánál hol volt pénz, hol nem. Inkább nem, és ilyenkor Theotól kért. Theonak már fogalma sem volt róla, mennyibe kerül neki ez a lény, aki ugyan itt él mellette, de valami egészen érthetetlen és ismeretlen utakon kóvályog. Ez a helyes szó - jött rá Theo az utolsó hetekben. Hisz Paula maga sem tudja, mit akar az élettől. Mi kell neki és milyen úton kellene elindulnia? Élete harminc esztendeje semmi jót nem hozott neki.

Theo próbálta kideríteni, van-e valamihez tehetsége, egyáltalán, mire lenne képes. Rajzoltatta, szavaltatta - volna. De Paulát idegesítette ez az egész, és az első öt percben ingerülten abbahagyott mindent.

Theo nem adta fel, és ekkoriban már gonoszkodásból gyötörte a lányt.

Nagyon is jól tudta, hogy hová vezet majd mindez. Ahhoz túl gyáva volt - és talán túl érzékeny, és túl lágyszívű is -, hogy egy napon keményen kiadja a lány útját.

Megtehette volna - de éppen ezért nem akarta megtenni. Önmaga előtt is azt játszotta, hogy a dolgok „maguktól" fejlődnek oda, hogy Paulának nem lesz más választása. Ahányszor ellenségességet tapasztalt a lányban önmaga iránt, annyi vékony réteg nőtt a páncéljára. Már nem volt szerelmes Paulába, ha ugyan az volt valaha is. Az a néhány hónap sokat jelentett az életében, mindennek ellenére. Megtanulta, milyen nőktől óvakodjon a jövőben.

Milyen kapcsolattól meneküljön, mitől kell félnie. Már azt is tudta - igaz, elég későn - hogy összeköltözni sem szabad akárkivel. Előbb meg kell ismerni, akivel össze akar költözni. Késő bánatát is képes volt azonban pozitívra fordítani. Egyrészt tanult belőle, másrészt ez tette lehetővé, hogy ő is megutálja lassan a lányt.

…Az utcák ijesztően egyformák voltak. Csillogott az aszfalt, már pirkadt, és éppen ettől lett a látvány még különösebb, nem is e világi. A szürke levegőt szinte látni, tapintani lehetett, ott ült rétegesen a kockatestek, gúlák, négyszögek, téglalapok között. Mert Theo szeme egy-egy percig így látta a házakat. Az utcák vízszintesen kiterített fekete csíkok voltak, kétoldalt méretarányos, mégis furcsának tetsző dobozokkal. Egy templom törte meg végre ezt a különös varázslatot. Az épület maga kicsi, hosszú, magas torony rajta, ez nem illett a mértani alakzatok közé. A lámpák még égtek, hosszú gyöngyfüzérek, de tudni lehetett, hogy ha még egy kicsit világosodik az égbolt, a lámpák egyszercsak hirtelen kihunynak majd.

Ám ez a perc még nem jött el. Theo vaktában ment utcáról utcára, és nem találkozott senkivel. Végre egy droszton két taxi árválkodott; a második sofőrje is az elsőben ült. Odabent meleg volt, és a két taxis biztosan jól elbeszélgetett egymással.

Theo odakanyarodott és leeresztette az ablakot. Betört a hűvös levegő, megborzongott. A taxis útbaigazította és nem is kellett már messzire mennie.

Hamarosan megpillantotta a jókora, fehér épületet és a kékes feliratot rajta: KÓRHÁZ.

Míg a majdnem üres parkolóban tett egy kört, és a bejárathoz legközelebb eső helyre állította a kocsit, a múlttól nem szabadulhatott. Itt lenne Paula? - nézett az épületre, mielőtt kiszállt volna a kocsiból. Olyan hihetetlen volt minden. A Paula-ügy tavaly volt, az idén még nem is látta, és már nem is akarta látni. De hát megjött a HÍR és mennie kellett. Az éjszaka sem lehetett akadály - bár most is kényszerpályán mozgott.

…Paula megint eltűnt napokra. Amikor visszajött, a férfi alig ismert rá.

Testét kék-zöld foltok borították, nagy lila sebhely volt a szeme alatt. Zilált volt, ruhája tépett, tekintete révedező. Theo sóhajtott, aztán lefektette, betelefonált a szerkesztőségbe, hogy valami közbejött, kivesz egy napot.

Megváltozott a hangulata, - most nem akart megszabadulni a lánytól.

Apáskodni akart fölötte. És persze gyötörte a kíváncsiság is. Akkoriban már készült az a regénye, amelytől oly sokat várt. De még nem mutatta meg senkinek. Azok a napok, míg Paula nem volt otthon, kifejezetten jót tettek a műnek és az írásnak, előrelendítették Theot lelkileg is. De most újra megváltozott a helyzet, mert Paula a segítségére szorult.

Vizes borogatás, hányadék eltakarítása. Éjszakai nem alvás, mert a lány nyögdécselt, hányta-vetette magát az ágyon. Theo kétségbeesetten látta a lány tehetetlenségét, s azt, hogy mit tehet egy emberrel a narkó és mindaz, amiből Paula oly bőven kivette a részét. Kezdett félni tőle, hisz mi a biztosítéka, hogy nem hoz haza valamilyen betegséget? Már közeledni sem mert hozzá. Egykor izgató teste sem vonzotta igazán. Így telt el az utolsó hetük. Aztán… - Te vagy a leghülyébb pasas, akivel találkoztam.

- Miért?

A konyhában ültek. Theo reggelizett, Paula viszont csak ült egy gőzölgő kávéscsésze mellett. Mint akinek semmi köze a kitöltött kávéhoz. Ez mindig meglepte Theot. Nem először figyelhette meg, hogy a lány úgy viszonyul egyes tárgyakhoz vagy dolgokhoz, amelyek ott vannak előtte-mellette és éppen miatta, érte léteznek - mintha semmi köze nem lenne hozzájuk. „Paula és az idegen kávéscsésze”, gondolta a férfi. Írói volta megint fölébe keveredett minden másnak. Néhány percre arról is megfeledkezett, hogy éppenséggel az ő sorsát is érinti ez a beszélgetés.

- Az ilyen nőtől, mint én, meg kell szabadulni - Paula őszinteségi rohama elemi erejű volt, a jelek szerint mindenre kiterjedt. Nem nézett a férfira, a falat bámulta. Az arca, akár a megcímzetlen boríték. Tényleg ő az?

És milyen? - hasított Theoba a kétségbeesés. Mennyi időt és hitet vesztegetett el.

És valami hűvös érzés szakadt rá. Ritkán érezte eddig, de tudta már, mit jelent. A nagy döntések előtt… Igen. Amikor belépett a szerkesztőségbe, bár sejtette annak rossz oldalait is. És egyszer majd lesz egy ugyanilyen nagy nap az életében, amikor otthagyja a kollégáit, a lapot, és azt mondja: író leszek.

Ebből és ezért fogok élni… Ez persze álom volt egyelőre, gyönyörrel teljes aranyfényes ábránd. Mégis hitte, eljön az a nap is.

Most másféle döntésnek jött el az ideje. Nézte a lányt és Paula olyan rettenetesen idegen volt már. Mint aki tűzfolyamba ugrik, elszántan megszólalt: - Akkor hát menj el.

A mondat közéjük zuhant, halott állat teste lett, még nem bűzlő, de jelentőségteljes, elpusztult, egyszer volt… Jelzés volt. Világos.

Paulát nem rázta meg a dolog. Hosszan hallgatott, aztán gúnyosan, ellenségesen elmosolyodott: - Szóval vége. Kár, hogy éppen most.