Nemere István

Királyok és királynők a vérpadon

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-402-0

MOBI ISBN 978-963-453-418-1

Előszó helyett, röviden

A forradalmi bíróság első áldozata
(I. Károly angol király)

Gyors karrier és gyors bukás
(Boleyn Anna)

Aki megtáncoltatta Henrik királyt…
(Katherine Howard)

Indián király a vesztőhelyen
(Atahualpa)

Rosszul kezdte és rosszul végezte
(Stuart Mária)

Koronás fők a nyaktiló alatt
(XVI. Lajos és Marie Antoinette)

Sortűz Mexikóban
(Habsburg Miksa)

Előszó helyett, röviden

A történelem folyamán nem túl gyakran fordult elő, hogy koronás fők hullottak volna a vérpad sikamlós deszkáira. Az ókorban ez azért nemegyszer megesett - de az így kivégzett királyok nem voltak igazán jelentős országok fejei és hatalmuk is a legtöbbször egy-egy városra, vagy kis kiterjedésű földre korlátozódott.

Mint később, így már akkor is inkább csatában vagy betegágyban veszett oda az uralkodók nagy többsége. Különösen a férfiak, akik végső soron talán az uralkodók 98 százalékát képviselték az emberi történelem folyamán. Nőket ritkábban végeztek ki - e téren inkább az újabb kor jeleskedett. De ne higgyük, hogy királynak, császárnak lenni valaha is életbiztosítást jelentett. Éppen ellenkezőleg, minden uralkodónak számtalan ellensége volt. Nemcsak egyes személyek, de egész törzsek, nemzetségek, klánok, még később osztályok és népcsoportok, rétegek is szembekerülhettek vele. Mindazok, akik reményei nem teljesültek, amikor ő trónra került. Mindazok, akik maguk ültek volna a helyébe. És mind, ki őt nem szívelhette más okból, kiknek érdekeit sértette, kikkel szembefordult. Kiket kisemmizett, vagyonától vagy családtagjaitól megfosztott, kiket száműzetésbe kényszerített, kiket legyőzött és börtönbe vetett. És mindezek családtagjai, rokonai, széles nemzetsége…

A koronás fők hát kedvükre válogathattak halálos ellenségekben. Ritkaságnak számított az olyan király, királynő, aki senkivel sem tűzött össze, senki érdekét nem sértette meg. Könyvünk nem is róluk szól. Olyan embereket éneklünk meg, akik életüket fényes külsőségek között kezdték. Ám végül igen drámai körülmények között voltak kénytelenek szembenézni a hóhérral. Nem titokban meggyilkolt, lemészárolt vagy merénylők áldozatául esett uralkodók a hőseink - róluk sok vaskos kötetet írhatnánk, de ezt előttünk megtették már mások.

A nők és férfiak, kik a következő lapokon szerepelnek, nagy reményekkel indultak az életbe. Egyikük sem sejtette, hogy rövidebb vagy hosszabb idő múltával mások akaratából túl korán és ilyen szégyenletes körülmények között kell befejezniük az életet. Az utolsó hangok, amit fülük befogadott, a vérszomjas tömeg üvöltése volt. Az utolsó látvány pedig, amely szemükön keresztül zaklatott tudatukba hatolt, a vérpadot körülvevő tömeg hullámzása, a hóhér és gyilkos szerszámainak látványa…

Ők álltak ott halálra ítélve, ők, akik addig csak másokat ítélhettek erre a sorsra. Ők, akik soha nem gondolták volna, hogy ilyesmi megeshet velük is. Ők, akik addig mindig felemelt fővel jártak, mert hitték, hogy fölöttük már nincs senki. Legfeljebb egy nagy szellem, egy mindenható, egy isten - akitől mellesleg uralmukat és hatalmukat eredeztették is. Némelyikük talán valóban hitte is, hogy egy felsőbb akaratból uralkodhat embertársai fölött. Am itt, a vérpadon, az utolsó percben, amikor már nem volt kétsége, hogy halnia kell - értette meg, milyen szánalmas is volt ez a vélekedése. Ez a hamis hite.

És hogy ez sem mentette meg őt attól a kegyetlen sorstól, amelyre más vagy mások akarata ítélte őt.

A forradalmi bíróság első áldozata

(I. Károly angol király)

Már a családja sem volt igazán jó és annak tagjai nem voltak igazán követésre méltóak. Sem a későbbi utódok, sem mások számára.

Károly a Stuartok híres-hírhedett nemzetségéből származott. E könyvben találkozunk majd még egy Stuarttal, aki szintén koronát viselt és életének szintén a hóhér vetett véget. De most lássuk előbb Károlyt, aki születésétől magán viselte a Stuartok minden rossz bélyegét.

Ami már csak azért sem furcsa, mert hiszen a Stuartok gyakorta egymás között házasodtak, és a sok unokatestvér-házaspár gyermekei vérükben hordozták a genetika minden átkát. Talán nem véletlen, hogy már a Föld őskorában élő, szinte legelső emberek is rájöttek: a túl közeli rokonok házasságából nem éppen a legsikerültebb utódok szármáznak. És az is elgondolkoztató kellett (volna) legyen, hogy már a Bibliában is tiltották a közeli rokonok házasságát.

Mindez azonban a jelek szerint a legkisebb mértékben sem zavarta a Stuartokat. A tizenhatodik és tizenhetedik századi Anglia nem tartozott Európa nyugalmas vidékei közé. Hogy megértsük Károly tragikus történetét, vissza kell mennünk az időben legalább negyven-ötven évet. Így válik majd világossá számunkra, ki is volt ő, honnan jött és milyen céloknak kellett volna megfelelnie?

VIII. Henrik 1547-ben halt meg és bizony eléggé zavaros állapotokat hagyott maga után. Tény, hogy csaknem negyvenéves uralkodása alatt alaposan felforgatta Angliát és halálakor az már csöppet sem emlékeztetett a régebbi országra. I. Erzsébet, a lánya, komoly torzsalkodások után került csak trónra. „Taktikus zsarnoknak” is nevezték, joggal. Végigvitte a maga akaratát, de olykor tapintatos volt, olykor meg könyörtelen - viszont céltudatos. A szűz királynő 1603-as halála már egy erősödő szigetországot és leendő tengeri hatalmat sugallt.

Utóda - már Károlyunk életében - I. Jakab skót király, Károly apja lett. A vallási és egyházi kérdésekben nem mindig ismerte ki magát. Márpedig ezek a katolikus Európával szembehelyezkedő protestáns Angliában létfontosságúak voltak. Jakab a belpolitikai erőviszonyokat sem igazán értette, ezért sokszor melléfogott.

Úgy vélik manapság, hogy Jakab nem volt tehetségtelen ember, de a feladat túlnőtt rajta. Régi skót előítéleteit angol királyként nem volt képes levetni, különféle politikai fóbiákkal is bőven el volt látva. A sors kegyelméből teljesen váratlanul került az angol trónra és ő, aki a szegény Skóciához szokott, meglepve látta a gazdag angolok birtokait. Néha fejébe szállt a dicsőség és már hajlamos volt azt hinni, hogy mindezt ő érte el, egyes-egyedül a saját, erejéből. Nem értett a pénzügyekhez és egyik bajt a másik után okozta ostoba rendeleteivel. Nem volt képes együttműködni a parlamenttel, amely pedig ellensúlya lévén a királyi hatalomnak, mondhatni „hivatalból” fékezte annak lendületét. Éppen azért, nehogy a király abszolút uralkodóként kényszerítse akaratát a népre, amit Jakab semmiképpen sem tudott felfogni. Hát most akkor ő király, vagy sem?

Sok egyéb mellett gondot okozott az is, hogy Jakab biszexuális volt. Vagyis élt házaséletet és gyermeket is nemzett, de angol király korában már inkább Buckingham herceggel, férfiszeretőjével töltötte idejét és annak befolyása alá is került. Vallási és világi önkényt vezetett be ez a „furcsa pár”, a társadalom életének minden apró részletét szabályozni akarták, tilalmak és büntetések sorozatát zúdították az angol polgárokra. Elég, ha annyit mondunk: a népharag mindenképpen elsöpörte volna Jakabot - már éppen elég sokan szervezkedtek ellene - amikor a jótékony halál megmentette ettől.

Fia, I. Károly követte őt a trónon. Mint címünkből már sejthető - az újkori történelemben ő volt az első európai király, akit egy forradalmi bíróság ítélt halálra. Persze, amikor csecsemőként a világra jött, ezt még senki sem sejthette.

Károly meglepő életpályát futott be. El kell ismerni, ilyesmi ritkán fordul elő. Egy ember egész életében csak negatív dolgokat művel, minden vonatkozásban rossz dolgokról híresül el, viselkedése, életmódja, tettei senki tetszését nem nyerik el - aztán élete utolsó napjaiban váratlanul mégis pozitívba fordul az egész ember, amivel viszont még ellenfelei csodálatát is kivívja.

Apja mellett élte le első huszonnégy-huszonöt évét. Ez egy olyan előnyt adott neki, amire mások ritkán számíthattak: időt kapott a felkészülésre. Vagyis egész gyermek- és ifjúkorában arra nevelték, hogy ő lesz Anglia és Skócia királya. Ezt tudatosították benne.

Persze előbb a testét kellett felkészíteni, nem(csak) az elméjét. Ugyanis roppant csenevész gyermek volt, kis korában többször is azt hitték, nem éri meg a másnapot vagy a következő hetet. Voltaképpen az első években senki sem hitte, hogy megmarad, ezért csak legyintettek, ha valaki Károlyt említette. Szinte csodával határos módon túlélte a gyermekbetegségeket is, amelyekbe pedig abban az időben mindén tíz gyerekből hat-hét belehalt.

Három éves koráig járni sem tudott, csökött volt, alig fejlődött. Még beszélni sem tudott rendesen, minden erősebb zajra idegesen összerezzent. Ma nagyon könnyen rámondanánk, hogy a genetikai defektusok összegződéseként jött erre a világra. Már szülei is unokatestvérek gyermekei voltak, nagyapja ismert alkoholista volt, apja pedig - mint írtuk fentebb - szintén nem a nemes erkölcsökről és á józan életmódjáról volt híres. Károly több testvére szintén meghalt kisgyermekként. Voltaképpen nem is tudható, mely vaksorsnak köszönhető, hogy ő, és éppen ő maradt életben.

Nem is tartották a lármás királyi udvarban. A gyermekről akkor már tudni lehetett, hogy alkalmasabb jelölt híján majd ő követi apját, Jakabot a trónon - hát külön udvartartást szerveztek neki. Remek nevelőket szereztek a gyerek mellé, ennek köszönhette, hogy görbe lábai, dadogása és más fogyatékosságai ellenére mégis aránylag értelmes gyerekké lett később. Tizenegy évesen érte utol a többi gyerek értelmi szintjét, már alig dadogott, képes volt figyelmét összpontosítani egy-egy témára, dologra. A család, különösen anyjuk hatására, elég jól összetartott, a fivérek és nővérek szerették egymást.

Sokat értett hát a dolgokból a kamasz király-jelölt, esik éppen nem kapcsolta össze az eseményeket, a dolgok logikája ismeretlen maradt előtte. Úgy készült az uralkodóra, hogy voltaképpen nem fogta fel teljes egészében, mit várnak el tőle, és hogyan is kell uralkodni! Pedig - ismét- len - készült minderre, és alapos szakembereket bíztak meg felkészítésével. De hát, ami az eszéből hiányzott, azt nem lehetett pótolni sehonnan.

Amikor apja meghalt, igen feszült volt a viszony a palament és az udvar, a nép és a király között. A polgárság, a protestánsok többet vártak el a királyi hatalomtól - nem azt, hogy az szinte kizárólag csak őket korlátozza, adóztatja és így tovább. Hamarosan törvénybe is iktatták, hegy a király nevében senkit nem lehet adófizetésre kényszeríteni, semmilyen anyagi kárt okozni, de még csak letartóztatni sem egy-egy polgárt - mindez a parlament joga lesz ezután, nem a királyé. Amiből aztán Károly azt a (hamis) tanulságot vonta le, hogy nem is kellett volna összehívni a parlamentet, és legközelebb majd nem is teszi meg. Anyja egykori szeretőjét, Buckingham herceget sem akarta eltávolítani, pedig az egész ország ezt követelte (a homoszexuális herceggel végül saját testőre végzett).

Mondják azt is, hogy Károlynak nem volt érzéke a politikához. Felvállalt néhány - főleg vallási - eszmét, amelyek mellesleg önmagukban nem is voltak negatívak - de aztán azokról semmilyen körülmények között nem tudott, nem akart lemondani. Vagyis ha politikus lett volna, kellő rugalmassággal viselkedik minden ügyben, és amit tegnap még erkölcsösnek és törvényesnek tartott, azt ma már elveti (hiszen mint látjuk, így viselkednek a mi mai politikusaink is, szerte a világban…).

Ámde Károly jobb ügyhöz méltó buzgalommal erősködött és kitartott amellett is, aminek semmi értelme nem volt. Csupáncsak azért, mert nem bírta elviselni, hogy a királyi hatalmat bármilyen egyéb intézmények - holmi parlament, meg bíróságok? - korlátozzák. Ahol nem kellett volna megütköznie a más erőkkel, ott is egyenesen kiprovokálta az összecsapásokat. Eleinte nem ő húzta a rövidebbet, de aztán egy szép napon fordult a helyzet.

Károly pechjére éppen vele egyidőben inogtak meg az európai trónok - de ő volt az egyetlen, aki az életét is elvesztette miattuk. A másik baja az volt, hogy egyidőben élt Oliver Cromwellel, aki a politika egyik (későn elismert) zsenije volt és különösen a forradalmakhoz értett. Ez az ember egy ideig teljesen ismeretlen volt az országban, majd csillaga hamarosan emelkedni kezdett. Cromwell egyaránt vezetett igaz hadjáratokat és vívott ütközeteket a csatatereken, mint parlamenti csatározásokat és összecsapásokat más hatalmakkal. Igazi puritán volt, egy eszme követője, aki hol karddal irtotta ellenfeleit, hol vallási, teológiai vitákban erkölcsileg semmisítette meg őket. Volt, akit vérpadra küldött és volt, akinek megkegyelmezett. Nagyon értett ahhoz, hogyan kell leszámolni egy személlyel, egy réteggel vagy bármilyen hatalmi intézménnyel. A forradalom volt a mesterműve. Az a forradalom, amely aztán végzett Károllyal is.

Nem csoda, hogy hamarosan összeütközött ez a két ember.

Az egyik tehát Károly, aki tizenegy évig össze sem hívta a parlamentet, nehogy abban a valós és erős ellenállás kifejlődjön a királyi hatalommal szemben. A másik oldalon ott volt Cromwell, aki ha kellett, képes volt sereget szervezni vagy hadiflottát létrehozni, aki bármely vitában bárki ellen be tudta bizonyítani igazát. És akit aztán nemsokára már az ország tényleges királyának tartottak, hiszen csakugyan a kezébe kaparintotta az országot. O ellenőrzött mindent, az ő emberei osztogatták a kegyeket és birtokokat. A nagykereskedők számára pedig valóságos paradicsomi állapotokat teremtett. Akkoriban kezdett megnyílni a világ is a leendő brit imperializmus előtt.

Ezenközben a királyok jogait és jogköreit, ezáltal hatalmát is fokozatosan megnyirbálta a parlament. Lassan már mindenről az döntött, a királyt pedig egyre közelebb vitték - kényszer útján - ahhoz az állapothoz, amelyben ma is van. Vagyis oda juttatták, hogy a király legyen inkább egy jelkép, egy uralmi, állami forma megtestesítője - de semmi egyéb!

Ne legyen tényleges hatalma, mert akkor a dolgok rosszra fordulnak. Számos negatív példa állt a parlament és a polgárság rendelkezésére a közeli európai kontinensről. Ahol egyeduralom volt, ott a király és „bandája”, vagyis kegyenceinek - főnemeseknek, főpapoknak és néhány, az udvarhoz dörgölődző személynek - hihetetlen gazdagság és befolyás jutott - míg a társadalom összes többi tagját így vagy úgy megrövidítették. Kegyetlen adók és még kegyetlenebb törvények kötötték gúzsba az üzleti világot, a polgárokat, kézműveseket, nem is szólva a mindenütt rossz sorsot „élvező” parasztságról.

Cromwell számára elejétől világos volt, hogy meg fog ütközni a királlyal. Mert az képviselte a tekintélyelvű, maradi, polgárellenes rendszert, afféle feudális maradványt (bár ezt persze akkor nem így hívták), amely ellen az új rendnek mindenképpen cselekednie kellett.

Károly élete tele volt ellentmondásokkal. Az egyik ilyen az, hogy míg a politikában bajt bajra halmozott és semmiben nem járt jól, nem volt szerencséje vagy tehetsége - a magánélete remekül alakult. Ha nem hangzana kicsit furcsán, azt is mondhatnánk, hogy később az erőszakos halál egy boldog élet végére tett pontot…

Persze ez sem indult el egykönnyen, akárcsak Károly élete a gyermekkorban. Mint apja, úgy ő is kamaszként került a homoszexualitásba. Ma már tudható, hogy ezt a hajlamot nagyobbrészt éppen genetikailag öröklik annak gyakorlói és feltehetően Károly is így járt. A már többször említett Buckingham herceg (akiről mellesleg a mai brit lexikonokban egy szóval sem említik eme késztetését) szintén elcsábította, „megrontotta” a kisfiút, királyi szeretője fiát.

A herceg egyik mániája a folytonos háborúzás volt és mindenképpen belevitte koronás ágyastársait az esztelen háborúkba. Amelyek persze igen sokba kerültek - innen datálódtak aztán Károly első összetűzései a parlamenttel. Buckingham herceg minden rossz ötletét ő valósította meg, a férfi barátsága számára kizárólag bajokat hozott.

Károly rögtön trónra lépése után elvett egy katolikus francia királylányt, Henrietta Máriát. Aki mellesleg Medici Katalin és IV. Henrik király lánya volt, ereiben tehát egyszerre csörgedezett olasz kereskedő-hercegek és francia királyok vére. Csak hát Károly nem lett volna az, aki, ha ezen a téren is normálisan viselkedik. Feltehetően éppen Buckingham herceggel folytatott homoszexuális viszonya miatt három éven át rá sem nézett feleségére. Amikor azonban 1828-ban merénylő végzett a hercegi szeretővel.

Károly jobb híján visszatért a nőkhöz és „ráfanyalodott” saját feleségére…

A viszony később sem lett szívélyes, ugyanis az asszony élénk természete, társaság- és pompakedvelése elriasztotta a nőktől amúgy is félő, magába zárkózó fiatal királyt. Ráadásul az asszony katolikus vallása miatt is sokszor összekaptak. Sokat veszekedtek, de azért az ágyban is összetalálkozhattak legalább néhányszor, mert a következő évben már gyermekük is született. A dolog úgy látszik mégis elnyerte a férfi tetszését, mert a következő másfél évtizedben felesége kilenc gyermeket szült, akik közül hat maradt életben. Amikor Károly körül már igen zavaros lett a (bel)politikai helyzet, az asszony utolsó újszülött csecsemőjével kalandos körülmények között, egyedül menekült el hajón Franciaországba.

Károly állítólag mindvégig szerette feleségét és rajongott gyermekeiért (fiai közül kettő követte őt a trónon, amikor hamarosan ugyanazok a forradalmárok, akik őt vérpadra küldték, diadalmenetben hozták vissza a trónra legnagyobb fiát… Ennyit a „forradalmi hevület” értékéről). Mindez viszont csak vigaszt jelenthetett ennek a zűrzavaros lelkületű embernek, amikor az élet összes más területén egyik vereséget a másik után szenvedte el.

Nem hallgatott tanácsadóira, akik között pedig egészen világos elmék is akadtak. A saját feje után ment, szeszélyes volt, önnön ígéreteit megszegte, ami persze ellene fordította a közhangulatot még saját királyi udvarában is - nem is szólva az ország népéről, ahol sohasem volt népszerű.

Mai ésszel végiggondolva a dolgot már fel sem tűnik, hogy Károly hitte: a királyok isteni eredetűek és egyenesen az égiektől kapták a jogot, hogy másokon uralkodjanak. Ez az ókori eszme már sok próbát kiállt, és egyre kevesebb fejben létezett - de akkoriban ő volt az, aki még hitt ebben.

A parlament, mint említettük, apránként minden jogot elvett a királytól és Károly hamarosan azt vette észre: sem békében, sem háborúban nem uralja az ország polgárait. Nem vethet ki adókat, haditörvényszékkel nem fenyegethet meg civil polgárokat - vagyis politikai ellenfeleinek hajuk szála sem görbülhet az ő „jó”voltából - tehát voltaképpen nem is uralkodik!

Márpedig ő uralkodni akart. Hiszen hitte, hogy őt az Isten erre teremtette. És persze csak őt, nem mást!

Makacs volt és gőgös, nem volt képes megalkudni, csak akkor, ha már végérvényesen sarokba szorították. A sötéthajú, kackiás bajuszú, komor tekintetű férfi minduntalan összetűzött minden lehetséges erővel, amely csak létezett a királyságban. Amikor pedig minden kötél elszakadt, 1642-ben odáig fejlődtek a dolgok, hogy mindenki szembefordult vele, és kitört a polgárháború.

Akkor aztán eldobta addigi, joviálisnak hitt álarcát is. Minden szabályt felrúgott - szerinte csak azt tette, amit a parlament - és a törvények teljes figyelmen kívül hagyásával indította el embereit letartóztatni az ellenállás vezéreit, és egyáltalán „rendet csinálni”.

Hamarosan eljött az idő, amikor Károly már maga sem tudta, mi történik országában és csak halványan sejtette, mennyi bajt hozott a királyi házra, de elsősorban saját fejére. Azt, hogy szinte senki sem áll mellette, lemérhette azon, hogy döntéseit bíróságokon támadják meg (egy szuverén uralkodóét! - kesergett, ismételten félreértelmezve a helyzetet), akiket ő elítélt, azokat tömegek éljenzik, és rendeleteit nem hajtják végre. A Parlament elvetette kívánságait, elvette pénzét, nyirbálta hatalmát, feleségét a római pápa ügynökének vélték, sőt olykor őt magát is - ami a protestáns országban igazán nem számított életbiztosításnak. Amikor pedig skótjai fellázadtak Anglia ellen, sikertelen hadjáratot viselt ellenük, amit csúfosan el is veszített. Így nem csoda, hogy már a forradalom előtt is ő volt a sziget- ország legnépszerűtlenebb, vagy mondjuk ki kereken: legjobban utált személyisége. Az utálat pedig hamarosan gyűlöletté fokozódott.

Nemegyszer már a királyi palota előtt tombolt a tömeg és bedobálta „ura és uralkodója” ablakait. A parlamenti képviselők nyíltan és szabadon gyalázhatták őt, a tehetségtelen hadvezért és kolosszális senkit. Károly egy idő után úgy vélte, hadban áll saját országával és úgy is viselkedett. Felrúgott minden törvényt, hogy érvényt szerezzen akaratának - de szinte senki sem állt mellé, ezért veszített.

Amikor már az összes kártyát kijátszotta és semmi sem maradt a kezében - vesztenie kellett. Cromwell nem tűrte tovább a packázást - most már ő packázott a királlyal. Amikor már szorult helyzetben volt, a skótokhoz menekült, de azok pár százezer aranypénzért kiadták őt az angol parlamentnek. Cromwell megelégedett volna azzal, ha a király csak börtönben van - legfeljebb egyik várból a másikba vitette volna, nehogy kiszabadítsák a hívei (akik száma viszont hónapról hónapra fogyatkozott). De hát Károly maga provokálta a hadvezért és a parlamentet. Addig taktikázott, míg 1647-ben sikerült megszöknie - igaz, nem is őrizték olyan erősen, ahogyan kellett volna.

Amikor ismét elfogták, már nem is hallgatták meg ígéreteit. Szava hihetetlen és gyűlölt emberré lett. Mivel Károly még a fogságban is intrikált és hol ezzel, hol azzal szűrte össze a levet, próbált meg szövetkezni - hát Cromwell elintézte a parlamentben, hogy a királyt helyezzék vád alá. Összeült a forradalmi vádbíróság és tíz nappal később minden készen állt arra, hogy a királyt kivégezzék. Mert hiszen az ítélet nem is lehetett más, mint halál. Mindenkinek elege volt abból a macska-egér harcból, amit a tehetségtelen király vívott népével.

Bírái szemére vetették, hogy rosszhiszeműen uralkodott, áruló eszközöket vetett be a néphatalmat képviselő parlament ellen.

Említettük történetünk elején, hogy Károly csak élete utolsó napjaiban emelkedett a helyzet magaslatára. Talán csak ekkor fogta fel, hogy milyen komoly bajba került? A bírálatokra azt válaszolta: a törvény az ő oldalán áll, mert senkinek sincs joga őt elítélni. „A királyotok vagyok!” - harsogta és jelezte, nemcsak isten, de a többi európai hatalom is mélyen elítéli majd Angliát. Ez ugyan nem izgatta túlságosan a bírákat, de mivel Károly folyton a törvényességre, a törvényekre hivatkozott, végül is sikerült megfélemlítenie a bírák csaknem felét. De a másik fele is elég volt ahhoz, hogy őt elítéljék.

Meglepő nyugalommal fogadta az ítéletet. Úgy látszik, most végre lecsillapodott és sejtette: az egyetlen, amit még tehet, hogy viselkedésével hagy nyomot a honfitársaiban. Akiket mellesleg megvetett és azt - korábban - nem is titkolta.

Ami a külföld reakcióját illeti - Károlynak igaza lett. Egyetlen európai ország (értsd: monarchia, hisz másfélék nem léteztek, ha csak nem számítjuk Velencét, ahol bizonyos értelemben köztársasági államforma volt) sem hagyta jóvá Károly kivégzését, mindegyik ellenezte azt. Olyannyira, hogy a Cromwell-féle Anglia akkor évekre diplomáciai légüres térbe került. Követeket sem küldhetett sehová, mert egyszerűen nem fogadták őket. Anglia magára maradt.

De ne rohanjunk az események elébe. Károly még élt. 1649. január 2-án kezdődött pere, ahol bátran és harsányan odamondogatott bíráinak, mi több, azok egy részét sikerült is megfélemlítenie. Olyannyira, hogy nem írták alá az ítéletet, vagy el sem mentek a tárgyalásokra. Ő persze ott volt, hisz fogolyként vezették elő nap, mint nap.

Károly meglehetősen kereken fogalmazott, amikor szemére hányták, hogy a nép érdekei ellen kormányozta az országot és soha nem vette figyelembe az alsóbb néposztályok akaratát. „A nép nem képes önmagát kormányozni és erre nem is való!”. Volt erre nagy felhördülés. Hiszen a nép éppen akkor kormányozta magát - Károly ellenében.

Hogy a király sokkal több, mint az ország bármelyik lakója, azt Károly szintén bátran vágta bírái arcába: „Alattvaló és király? E kettő között ég és föld a különbség!” Nyilván nem az alattvalókat emelte fel e szavakkal, nem a királyt alázta a mélybe. Büszke volt és nem félt a haláltól.

Merthogy tudnia kellett, itt csak halálos ítélet születhet. Cromwell, aki maga egyáltalán nem volt a demokrácia híve és gyakorlója sem, Károly vérét akarta - felmutatni levágott fejét a tömegnek, hadd higgyenek erejükben és a „forradalomban”. Lássák, hogy a parlament és fegyveresei mindenre képesek, semmilyen akadály előtt nem hátrálnak meg.

Így is lett. És amikor kihirdették a halálos ítéletet, Károly arcán így izom sem rándult meg. Biztosan tudta, hogy így lesz, felkészült és attól a perctől kezdve szerepet játszott. Ami mellesleg gyakorta megfigyelhető mindmáig (ott, ahol még vannak halálos ítéletek és végre is hajtják azokat): az értelmesebb rabok pompásan viselkednek. Miután kimerítették a kegyelem összes lehetséges fokozatát és egyik sem jött be, elhatározzák, hogy emlékezetes módon fognak meghalni. Nem marad számukra más, mint az utolsó „közönségben” kelteni fel önmaguk másféle képét. A legelvetemültebb gyilkos is igyekszik méltósággal meghalni, ha így akarja és képes az utolsó másodpercig végigjátszani ezt a szerepet. Ideológiailag meggyőződéses emberek esetében ez a fajta viselkedés meg egyenesen törvényszerű és csaknem kizárólagos.

Károlyt még az is motiválhatta, hogy a korabeli szokások szerint a kivégzéseket nyilvánosan, nagy tömeg előtt rendezték. Hát hogyne jöttek volna el tíz- és tízezrek, hogy egy igazi király lefejezését láthassák! Mert még a legegyszerűbb angolok is tudták, hogy emberemlékezet óta soha sehol nem végeztek ki uralkodót. Ez most náluk fog megtörténni - első ízben!

A sajátos „premier” valóban nagy tömegeket vonzott.

Január 30-án délelőtt készítették őt fel. Mivel odakünn téli hideg volt, ő pedig tudta, hogy ingre vetkőztetik a könnyebb „kivitelezés” kedvéért, két inget öltött:

-      Alattvalóim ne lássanak remegni. Még azt hinnék, nem a hidegtől, hanem a félelemtől reszketek!

Lám, az esze ekkor is azon járt, mit fognak róla gondolni, milyen benyomást kelt majd? Azokban az alattvalókban, akiket teljes mértékben megvetett, és akikért soha az ujját sem mozdította.

Mielőtt kihozták a börtönből, a közönséggel ismertették az ítéletet. Károlyt, mint zsarnokot ítélték el. A társadalom és Anglia ellenségét, és mint gyilkost is, mellesleg. Károly maga, aki persze már korábban hallotta az ítéletet, még mindig abban bízott, hogy nem merik végrehajtani. Azt emlegette, hogy isten ítélete ezen papiros felett áll, minden értelemben.

De azért rendben voltak az idegei. Amikor már tudta, hogy másnap kivégzik, azért éjszaka még aludt néhány órát. Aztán szolgái segítségével - mint minden nap - felöltözött. Azok persze rettentően idegesek voltak, hiszen világos volt, hogy ez az utolsó reggel, amit urukkal töltenek.

Károly azonban tovább játszotta a vasidegzetű férfiút. Még le is tolta egyik szolgáját, hogy nem eléggé gondosan fésülte meg a haját:

-      Ugyanolyan gondosan fésülj meg, mint mindig. Akkor is, ha a fejem már nem sokáig marad a nyakamon. Ennek ellenére csinosnak akarok látszani!

Tudta, hogy sok nő lesz a kivégzésén és azok - mivel többségükben eleve életpártiak - hát majd sajnálni fogják őt. És akkor jól jön az összképhez az is, hogy rendezett külsővel, „csinosan” jelenik meg előttük. Úgy akart megmaradni az emlékezetükben.

Később még imádkozott is, ami számára teljesen megszokott, mondhatni gépies dolog lehetett - máskor. Most nyilván sok minden járt eszében ima közben…

Már késő délelőtt volt, amikor jött érte az őrség parancsnoka, hogy elkísérje utolsó útjára. Ámde ugyanakkor jelentették, hogy kész az ebéd is. Merthogy aznap a várható „esemény” miatt úgy látszik, a szakácsok siettek egy kicsit. Szerettek volna időben elkészülni? Egy utolsó ebéddel lepni meg a királyt? Vagy netán maguk is siettek a kivégzésre és féltek: a konyhában lesz még dolguk, amikor lezajlik ez a jelentős esemény?

Károlynak azonban, érthető okokból, valahogy nem volt étvágya…

Ekkor kíséretének egyik tagja kezdte rábeszélni:      

-      Felséged reggel óta semmit sem evett, viszont szüksége lesz az erejére…

Ebből a feljegyzett mondatból tudjuk, hogy kivégzése napján reggelizett is, bár erről nem maradtak fenn adatok.

-      Igazatok van - jelentette ki ekkor Károly. - Valamit mégiscsak kellene ennen.

És megevett egy süteményt, jóízűen elropogtatta azt, majd ivott rá egy pohár bort.

A kivégzés színhelye az utolsó börtöne, a Whitehall palota mellett volt. Még meg is bontották a falat egy ponton, hogy a királyt ne kelljen körbevinni. Így a számára lefoglalt és persze alaposan őrzött lakosztályból egyenesen kisétálhatott a fekete posztóval bevont fahídra, amely a vérpadra vitt. Károly kilépett. Míg odabent maradtak hívei és szolgái, akik imádkoztak érte - odakünn már csak a jobbára ellenséges tömeg várta hatalmas üvöltéssel. Egyes források tízezer, mások még több nézőről számoltak be. Abban biztosak lehetünk, hogy nagyon sokan voltak kíváncsiak Károly kivégzésére.

Tudjuk azt is, főig korabeli szemtanúk másoknak címzett leveleiből és egyéb akkori „hangulatjelentésekből”, hogy az emberek nagyobb része az utolsó pillanatig nem hitte: valóban kivégzik a királyt. Meg voltak győződve arról, hogy majd csak jön egy küldönc Cromwell vagy a parlament levelével, fehér keszkenőt lobogtat már messziről és az illetékesek visszavonják a halálos ítéletet. Hiszen elég lett volna Károlyt élete végéig börtönben tartani.

Az okokról, amelyik mégis a halál mellett szóltak, fentebb már írtunk. Ezek az emberek is csalódtak, mert nem érkezett kegyelem.

Nem csalódtak viszont azok, akik királyi vért akartak látni. Károly határozott léptekkel ment a vérpadra. Látszott rajta az elszántság, hogy igenis - ha már idáig süllyedt ez a nép - majd ő megmutatja nekik, hogyan kell meghalni. Hogyan hal meg egy király! Akit természetesen aljasul tőrbecsaltak és minden törvény és szokás kijátszásival juttathattak csak ilyen helyzetbe… Ez az arcára volt írva.

Gondoskodott a külsőségekről. Azon túl, hogy a megfelelő arcot vágta és előkelően, határozottan, férfiasan mozgott (amivel mellesleg csakugyan nagy hatást ért el a közönség körében, és ez nem csupán a jelen lévő hölgyekre vonatkozott…), még egyéb apróságokról sem feledkezett meg. Hangsúlyozta öltözetét, haját egy sapka alá igazította. Mintha meg akarná könnyíteni a hóhérok dolgát - azok ugyanis valami okból utálták, ha a lefejezendő elítéltnek hosszú haja van. Márpedig akkoriban a férfi divat is ilyen volt (kivéve a parasztok és mesteremberék körében). Ha pedig nőt kellett lefejezni, eleve levágták a hajukat.

Nos, Károly mindezt megelőzendő egy sapka alá gyűrte hosszú fürtjeit, majd - továbbra is rendületlen nyugalommal - imádkozott egyet az egyik jelen lévő püspökkel. Az más kérdés, hogy egy protestáns országban katolikusként nem is engedte magához a protestáns papokat és a vérpadon sem tűrte el őket. Csak katolikus püspöknek gyónt, és vele imádkozott az egyelőre vértelen, száraz deszkákon.

Az utolsó másodpercig eljátszotta a maga vállalta szerepet. Halálos nyugalommal (a jelző itt kétségkívül igen helyénvaló) mozgott, szólott, cselekedett.

Aztán eljött az utolsó perc, tovább már nem játszhatott. A közönség a lélegzetét is visszatartotta. Károly nem tűrte volna el, hogy holmi hóhérsegédek rángassák őt a helyére. Erre nem is tettek kísérletet, hiszen tudták, megy ez enélkül is. És csakugyan, maga ment a fatönkhöz. Határozott léptekkel. Egyes források folyton pallost emlegetnek, mások - és ezek vannak többségben - bárdról szólnak. Tény, hogy a hóhér nem habozott, amikor Károly a tönkre hajtotta a fejét. Neki az is csak egy elítélt volt, egy sajátos „munkadarab”. Habozás nélkül lecsapott és egyetlen ütéssel el is választotta a király fejét a törzsétől.

Utána a szokás azt követelte, hogy mutassa fel a levágott fejet. Nehogy valami manipuláció történjen, vagy a távolabb állók esetleg azt higgyék, nem is vágták le a fejét! A hóhér hát a sapkájától megfosztott fej hajába markolt és felemelte. Bőven csöpögött belőle a vér - jutott a vérpad körül őrálló több mint száz katona fejére, arcába is.

-      Íme…

A hóhér körbejárta a padot és minden irányba megmutatta a fejet. Aztán ledobta a test mellé - a látványosság véget ért. Lassan elvonultak a katonák. Néhányan ekkor keszkenőikkel a vérpadhoz tolakodtak, sőt rohantak. Az volt ugyanis a szokás, hogy kendőjüket a kivégzett vérébe mártsák, mert az efféle kendőket egyrészt eltehették emlékbe, másrészt jó pénzért eladhatták olyanoknak (különösen vidéken), akik nem lehettek jelen a kivégzésnél. De maradt még ott annyi katona, hogy elkergesse, visszaszorítsa az emléktárgy-gyűjtők e sajátos csoportját.

Majdnem alkonyatig feküdt Károly törzse és feje a vérpadon, míg végre eloszlott a tömeg. Addig nem nyúltak hozzá. Amikor aztán az utolsó néző is eloldalgott, a hóhér emberei egy koporsóba helyezték a testet a fejjel együtt.

Lassan mindenki elment onnan. A szél még lobogtatta a vérpad fekete posztóját, és valahol a közelben varjak károgtak panaszosan.