Nemere István

Mária Terézia magánélete

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-397-9

MOBI ISBN 978-963-453-408-2

Tartalom

1. Születés előtt
2. Egy kislány körülnéz a világban
3. Felbukkant egy férfi
4. Vége a gyermekkornak
5. Házasság és háború
6. Váratlanul a trónon
7. „Életünket? Vérünket?”
8. Bonyodalmak
9. Családi élet
10. Múlnak az évek
11. Az utolsó felvonás

1. Születés előtt

Az Európában már fél évezrede uralkodó Habsburgok bécsi udvarában, 1717 májusában mindenki örült, de aggódott is.

A királyné, Braunschweigi Erzsébet és férje, az Ausztriában VI., más sorrend szerint azonban, mint magyar király csak III. Károly optimistán tekintettek a jövőbe. Azt, hogy a kilencedik hónapos terhes királynőnek fia vagy lánya születik majd, természetesen nem tudhatták. De nagyon reménykedtek, hogy egészséges lesz, életben marad és remélhetőleg fiúnak születik.

Az uralkodóházakban akkoriban szinte természetes módon a fiú-utód volt az „igazi”, hiszen az örökölhette a trónt. Ugyan akadtak Európában, és már korábban is királynők, némelyik egészen neves is volt - mint Stuart Mária Skóciában, avagy Erzsébet Angliában - de ezek ritkaságnak számítottak, semmiképpen sem voltak mérvadóak. Károly császárnak már előzőleg született egy fia, aki nem volt egészséges - az apa mellesleg sokáig meg volt győződve, hogy a korabeli, nem túl nagy tudású orvosok üldözték halálba a gyermekét. Azzal, hogy nem ismerték fel baját és addig „kuruzsoltak” körülötte, mígnem szegény belehalt a nagy gyógyításba… Károly is – apja második fiaként - megismerte, mi az, ha valaki csak virtuálisan kapott trónt, valójában nincs hol uralkodnia. Ha a bátyját nem viszi el a himlő, bizony sohasem került volna az osztrák trónra, így azonban, alig pár évvel az események kezdete előtt, elfoglalhatta méltó helyét Bécsben, mint Ausztria, a Birodalom császára, csaknem hetven cím birtokosa, hatalmas földek és tartományok ura. Mivel bátyja után is csak lányai maradtak, félő volt, hogy a szép és hatalmas birodalmat egy idegen férfi - valamelyik lány férje - fogja uralni. Márpedig lehet az bárki, származhat a legjobb európai uralkodóházból, lehet bármilyen ősi család sarja - azért csak idegen lesz Ausztriában!

Ezért Károly bebiztosította magát. Létrehozta a Pragmatica Sanctio nevű törvényt és sikerült azt elfogadtatnia más uralkodóházakkal. Bízhatott benne: ha vele bármi történik, ezt be fogják tartani és tartatni nem csupán Ausztriában.

A törvény pragmatikus, vagyis gyakorlati volt - azt célozta, hogy ha Ausztriában az uralkodócsaládnak nem születik fiú örököse, ámde van leánygyermeke, akkor ezt a lányt mintegy „fiúsítják” és ő foglalhatja el a trónt. Olyan jogai lesznek, mint egy férfi leszármazottnak.

Károly így tett, és várt. Megszületett a fia, és meg is halt hamarosan. Aztán a felesége ismét terhes lett… Most hát újjáéledtek reményei, javult az életkedve. Az előző őszt és telet boldog tervezgetéssel töltötte, eljött a tavasz, Károly pedig azokban a májusi napokban mégis remélte: fia születik.

Kevéssé vigasztalta, hogy a Birodalom szépen terjeszkedett és addig hatalma csúcsán állott. Leverték a beste Rákóczi felkelését, visszaszorították a törököt, nyugaton béke honolt. Fejlődött az ipar és a kereskedelem, a jobbágyok dolgoztak, az urak mulattak és szórták a pénzt - mi kell még?

Néhány háború mindig zajlik éppen, zajlott hát akkor is. De az osztrákok földje, a Habsburgok birodalma szerencsés csillagzat alatt született - vélhette Károly.

De mi lesz közeledő utódával? Ő is szerencsés csillagzat alatt látja-e meg a napvilágot, vagy… Károlyt most már csak ez a gyermek, ez az útban lévő kicsi foglalkoztatta, aki az uralkodó legszebb reményei szerint hamarosan világra jön. Fiú lesz vagy lány?

Lány lett.

Az úr 1717. esztendejében, május hónap tizenharmadik napján reggel született a kislány, akit szinte azonnal meg is kereszteltek. Egészséges gyermeknek látszott. A Mária Terézia Walburga Amália Krisztina nevet kapta. Akkoriban a nemesi, de még inkább a főrendi családoknál a sok keresztnév volt szokásban. Ráadásul a Habsburgoknál valahogyan úgy alakult ki a századok során (és Mária Terézia ideje után még inkább), hogy minden gyermeknek minimum négy-hat, olykor több keresztnevet adtak.

Természetesen a hétköznapi életben könnyebb formát: csak az első kettőt használták. A Habsburg-családnál - lévén hithű katolikusok - a férfiaknál a József, a lányoknál a Mária keresztnév volt igen gyakori. A család nevezetesebb tagjairól szóló kiadványokban az évszázadok során összesen 65 (hatvanöt) Máriát találhatunk, ezek között legalább tíznek a második keresztneve Terézia volt… Akadt, aki olybá vette: mindez az égiek büntetése, mert Braunschweigi Erzsébet… eretnek! A császár felesége ugyanis eredetileg egy protestáns családban született és csak rangos kérője, házassága kedvéért tért át annak idején a katolikus hitre. Persze Károly volt annyira eszes, hogy ne higgyen ilyen ostobaságokban. Bár maga is úgy gondolta néha: az égiek őt aligha szeretik, ha nem adnak neki fiút - de az eszébe sem jutott volna, hogy emiatt feleségére nehezteljen vagy pláne a megszületett kislányt büntesse bármilyen módon is. Hisz az is az ő gyermeke, az ő vére volt.

A császár egyszerre bánkódott és örült. Ha arra gondolt, milyen nehéz sorsa lesz kislányának, hát inkább nem is töprengett sokáig. Rizsporos, hófehér paróka alá rejtve fejét töprengett, imádkozott. Vagy éppenséggel fogta magát és elment kedvenc zenekarához. Hiszen a zene volt az egyetlen dolog, ami igazán hatott rá. Aminek semmi köze nem volt a politika nehéz műfajához, ahol nem érhette őt baj. Ahol nem kellett szorongania, ellenkezőleg. Foghatta karmesteri pálcáját, odaállhatott saját udvari zenekara elé, amit máskor is úgy szeretett vezényelni… A zene betöltötte a lelkét és elcsitította a belső viharokat. Legalábbis egy időre.

2. Egy kislány körülnéz a világban

Fejezetünk címe természetesen kitaláláson alapul - viszont ismervén az emberi élet kezdetét, a tudatos életét még inkább - nyugodtan feltételezhetjük, hogy a kis Mária Terézia is elkezdte figyelni maga körül a világot.

Bár abból természetesen még nem sokat érthetett. A világ is figyelte őt. Az a kevés ember, aki akkoriban Bécsben hozzáférhetett a leendő trónörököshöz, az Osztrák Birodalom valamikor majd trónra lépő úrnőjéhez - milyennek látta őt?

Ami rögtön szembetűnt - szőke volt, nagyon szőke. Mint az anyja. Aki ekkor még nem egészen öt éve férjezett és alig húszegynéhány éves.

Egészséges teremtés volt, tehát - vélik az orvosdoktorok - remélhetőleg gyermeke is az. Erzsébet Krisztina persze az akkori szokások szerint nem sokszor érintette meg saját gyermekét. Ezt egyrészt az udvari etikett sem sűrűn engedélyezte, másrészt a korabeli előkelő asszonyok szokásai szerint nem sok időt töltött, tölthetett a gyermekszobában. Megvolt az a személyzet, amelyet ilyen esetekre szerződtettek. És az sem akárkikből állott.

Például tudjuk az akkori leírásokból, hogy a kicsiny Mária Terézia körül születésétől kezdve hat grófnő szorgoskodott. Mindegyik önként vállalta ezt a megtisztelő feladatot - mi több, egy akkoriban feljegyzett udvari pletyka arról is tudósít bennünket, hogy sokkal többen jelentkeztek e feladatokra és közülük választották ki a megfelelőket. Hogy a sajátos „zsűri” milyen szempontok szerint döntött az előkelő hölgyek között - például, hogy neveltek-e már gyermeket maguk is, vagy, hogy ki protezsálta be őket az udvari gyermekszobába… - nem tudható. Gyanítjuk, hogy a magas rangú hölgyeknek sem volt túl sok gyakorlatuk, hiszen ha születtek is gyermekeik, azokat szolgálók és nevelőnők istápolták hosszú éveken keresztül… Mindenesetre azt is tudnunk kell, hogy a kis Mária Terézia nem sokáig maradt egyedül. Anyja egy évvel később megszülte Mária Annát, majd hat évre rá Mária Amáliát. Talán jobb is, hogy nem született egy fiú sem, ez most beláthatatlan következményekkel járt volna. Kezdettől ugyanis Mária Teréziát tartották a trón örökösének. A kialakult „rendszeren”, elváráson senki sem szívesen változtatott volna.

Mária Terézia az egy évvel fiatalabb húgával, Mária Annával együtt nevelkedett. Ezüst edényekben fürdették, hímzett ruhákat adtak rá, alsóneműje a legfinomabb selyemből készült. Egyik grófnő vette ki reggel az ágyacskájából, egy másik tette a vízbe, a harmadik szappanozta rózsaszín testét. Egy negyedik öltöztette, az ötödik fésülte, a hatodik vezette ki az udvarra, a kertbe, vagy máshová. A kislány valóban „aranyos” és „édes” volt, az a külső, ami Európában századok óta megindítja a nők szívét és tetszik a férfiaknak is. Vagyis fehér bőr, aranyszőke hajzuhatag, kék szem… Többször is megfestették a maga korában és némelyik festmény vagy eredetiben, vagy másolatban maradt fenn a huszadik századig. Így hát tudható, hogy a kis Mária Terézia pontosan megfelelt fenti leírásunknak.

Ha jó idő volt - tavasztól kora őszig - naponta kocsikázni mentek. A grófnőktől körülvett kislány körül látszólag teljes összhang uralkodott - vagyis minden udvarhölgy pontosan tudta, meddig mehet el és mikor lépne át bizonyos határokat. Hogy ne legyenek veszekedések és nézeteltérések, az udvar illetékesei már akkor szabályozták a hölgyek feladatköreit, amikor a kislány még pólyában élt. Ezt később is betartották és a hölgyek igyekeztek nem lépni át egymás „felségterületére” (soha jobb szót, hiszen éppen egy-egy „felséges” területről, tevékenységi körről volt szó).

Hogy mennyire elszakadt az ilyen gyermek az anyjától, azt a következő kis eset is bizonyítja: Mária Terézia nem az anyját, hanem az egyik, a legfőbb grófnőt szólította „Maminak”. Mert őt sokkal többet látta, vele nap, mint nap hosszú órákon át együtt volt, amit nem mondhatott el valódi anyjáról.

A kislányok hamar megszokták - tegyük fel - hogy folyton nyüzsögnek körülöttük. Mert hiszen ki sem mozdulhattak a szobájukból anélkül, hogy szolgálók, lakájok, szobalányok és ezen felül az éppen ügyeletes grófnők ne sürgölődtek volna körülöttük. Terézia és Anna biztosan jó ideig azt hitték, más gyerekeknek is ez a sorsa és így él mindenki. A bécsi császári palota biztonságos, meleg hely volt a császári csemeték számára. Jól érezték magukat.

Ami nem mondható el szüleik, különösen édesapjuk ugyanazon korszakára. Terézia már tíz éves volt, sőt idősebb is, amikor a Pragmatica Sanctiót, ezt az „örökös törvényt” még mindig nem sikerült mindenkivel elfogadtatni. Nem feladatunk itt leírni mindazt, ami ekkoriban Európában zajlott. Legyen elég annyi, hogy Károlynak nem sok nyugodt napja volt, bár nagyobb háborúk és veszélyek nélkül élte következő éveit. Több hatalommal kényszerű vagy éppen számára kedvező egyezségeket kötött - cserébe azért, hogy azok is elfogadják a Habsburg-ház leányági trónöröklési rendjét. Voltak olyan kisebb országok, amelyek fölötti uralmáról le is mondott-így hát elmondható, elég nagy árat fizetett azért, hogy lánya majdan aránylag biztosan kerülhessen trónra és onnan senki sem akarja letaszítani.

Mindezek az egyezségek, diplomáciai tárgyalások és a kor szintjén történő állami-birodalmi „helyezkedések” nagymértékben éppen azt szolgálták, hogy amikor majd lánya trónra kerül, ne veszélyeztessék hatalmát. Ehhez persze már akkor el kellett dönteni például azt is, ki nem lehet majd Terézia férje - amikor erről még beszélni is nevetséges lett volna. A szőke fürtös kislány a palota folyosóin szaladgált vidám kiáltásokat hallatva - közben a másik szárnyban komoly, ősz diplomaták éppen eldöntötték: nem lehet majd olyan férje, „akinek öröklött birtoka az európai hatalmi egyensúlyt veszélyeztető módon növelhetné a Habsburg Birodalmat…” Ilyen kedves kitételek születtek a pergameneken percegő lúdtollak nyomán. Kikötötték azt is, hogy a férje nem lehet egy Bourbon herceg sem. Egyáltalán - mint akkoriban folyton - több hatalmi övezet azon viaskodott, ki kaparintja meg a franciák rokonszenvét, kinek sikerül a maga szövetségesei közé sorolni a mérleg nyelvét jelentő Franciaországot.

Ez hosszú munka volt, és el kell ismerni, hogy Károly osztrák diplomatáinak számos akadályt kellett legyőzniük ahhoz, hogy majdan a lánya ne csak uralkodhasson, de férjhez is mehessen. Márpedig a Habsburg-házban - mint tudjuk - a házasságoknak gyakorta sokkal nagyobb jelentőségük volt, mint a vesztes, sőt akár a győztes háborúknak.

A császár igen szerette lányait, a zene mellett ők jelentették számára az ideiglenes meneküléseket az uralkodás terheitől. Ha már nagyon elege volt a diplomatákból, az eléje tett végtelen számú jelentésből, a döntésekre váró okiratokból - akkor csak átüzent a palota másik szárnyába. A feleségével nem töltött annyi időt, mint a két kislánnyal, akikhez jóval később csatlakozott aztán a harmadik.

Ezek a kikocsizások minden bizonnyal mélyen belevésődtek a kis Terézia emlékezetébe. Mint az ilyen korú gyermekek, ő is rácsodálkozott a széles világra. Ha egy ideig azt is hitte, hogy a Világ maga a Palota - később rá kellett jönnie, hogy a Palotán kívül is van élet, ott folytatódik a világ, amelynek határai újabb évek múlva már szinte végtelennek tűnhettek a kislány számára.

Apjuk mindig egy nagy batárral ment kocsikázni. Igaz, nemegyszer türelmetlenül kellett várnia, míg a sok grófnő sürgése-forgása közepette felkészítették az útra a lányokat. De amikor végre megjelentek a palota lépcsőjén - két aranyhajú csöppség egymáskezét fogva, hófehér ruhácskákban tipegett feléje - hát megindult atyai szíve és minden alkalommal elhárítva az inasok és grófnők segítségét, sajátkezüleg rakta be a csöppségeket a batárba.

Fedett hintón mentek, szinte őrség nélkül. Akkor, és még száz évvel később is Bécsben a császárnak nem kellett merénylőktől vagy bármiféle egyéb támadóktól tartania. Sokszor csak a kocsis és a hátul mereven kapaszkodó két lakáj volt az egyetlen kíséret - fegyverük pedig nekik sem volt. Az őrség tisztelgett a Burg kapujánál, és a császári hintó - benne vagy húsz millió ember ura, Európa egyik legnagyobb hatalmának egyszemélyi vezetője ült kislányaival és csak néha nézett ki az üvegablakokon.

Annál gyakrabban tapadt az ablakhoz a kis Terézia.

Mennyi csodát látott! Hatalmas házakat, sok-sok embert, akik mind más és más ruhákat hordtak. Nagytermetű lovak vontattak lomha társzekereket, egy-egy megvadult állat riadalmat okozott. Piacterek közelében harsányan kiáltoztak az árusok és olykor csepűrágókra is lelhettek… Leírásaink nem egyformák. Néhány forrás azt állítja, hogy a két kislány kénytelen volt apjukhoz hasonlóan meglehetősen mereven ülni a hintóban, hiszen ők hercegnők voltak, egy nagy család hatalomban lévő tagjai, akik nem viselkedhettek úgy, mint az alantas pórnép. Tudjuk, egészen kis gyermekeket is rá lehet venni az ilyen viselkedésre - egy ideig. És bár a szegény lányokat éjjel-nappal az udvari etikett szellemében nevelték és tanították viselkedni, beszélni, mozogni, még nézni is - biztosan voltak pillanatok, amikor elengedhették magukat.

És biztosan ezek a kikocsikázások voltak ezek a percek, sőt néha talán órák is! Amikor nem volt ott egyetlen grófné sem, sőt a „Mami” is messze volt.

Amikor jóságos és ezért meglehetősen engedékeny apjukra bízhatták magukat, aki nem szólt rájuk minden apróság miatt… Terézia hamar rájött - mint feljegyezték - hogy az apja császár. Bár a szó maga sokáig homályos volt előtte, azt gyorsan megértette: mindenki neki engedelmeskedik. Mint gyereknek, nem okozott nehézséget, hogy ő is engedelmeskedjen ennek a kedves embernek. Persze arra is fény derült kis fejében, hogy a világ akkor tulajdonképpen császárra, családra és alattvalókra oszlik. Ott volt még a mama, az igazi, a húga és ő. Mindenki más csak alattvaló, még a kedves grófnék is. Nemegyszer kellett látnia, hogy az amúgy nagyhatalmú és tekintélyes külsejű urak is mélyen meghajolnak apja előtt… hát igen, császárnak lenni nagyon jó dolog lehet!

Persze ezért kiintegetett a kocsiból a kis kövér, rózsaszín kezével, ha embereket látott. De erre csak eleinte került sor, később aztán megszokta, hogy ő maga is bizonyos távolságot tartson.

Terézia aztán megértette, hogy lakóhelye anyja, a császárnő szárnyában van. Ezt az épületszárnyat ritkán látogatta a császár, aminthogy anyja is ritkán ment át a másikba, amely eleve az uralkodóhoz tartozott.

A legjobb, általa leginkább kedvelt grófnőt Fuchsnak hívták - ő volt a kislány által talán önkéntelenül is kinevezett „Mami”, aki később akkor is vele maradt, amikor Terézia már a Birodalom császárnője lett. Fuchs grófnő a bizalmasa volt és öregkoráig kitartottak egymás mellett.

De erről természetesen még mit sem tudhatott ez a gömbölyded kislány, aki éppen csak figyelte és „tanulta” a világot.

Ahhoz, hogy „körülnézzen”, természetesen tanulnia is kellett. Itt ér minket egy kellemetlen meglepetés. Károly császár, aki pedig már vagy évtizede azon ügyködött, hogy lánya igazi, jogaiban nem csorbított uralkodó lehessen - semmit sem tesz azért, hogy lánya kitanulhassa az uralkodás fortélyait.

Ez a tény máig döbbenettel tölti el a történészeket. Voltaképpen senki sem érti, miért tett így? Hiszen ideje lett volna rá, és ha valóban annyira fontos volt neki - mert az volt - hogy a lánya majdan a birodalmat igazgassa, akkor igazán többet tehetett volna érte. Már csak azért is, mert ezzel a Birodalom helyzetén is javíthatott volna.

Vagy talán arra gondolt, amire a többi uralkodó? Hogy a lány az csak lány, az igazi gyermek a fiú, aki továbbviheti atyja művét? De hát legalább az alapokra megtaníthatta volna. Ott éltek egymás mellett oly sok éven keresztül. Beavathatta volna kedvencét - akit különben gyakorta csak „Tresi”-nek, mondjuk így: Trézsinek szólított - mindabba, amit neki magának sikerült már elsajátítania az uralkodás művészetéből. Rejtély, miért nem tette meg.

A másik kedvezőtlen tény a kis Terézia számára az volt, hogy rajta és tizenhat hónappal fiatalabb húgán kívül az egész udvarban nem volt egyetlen gyerek sem. Persze főleg azért, mert a szolgák gyermekei szóba sem jöhettek.

Minimum valamilyen grófi, esetleg hercegi gyermek kellett volna a társasághoz. Csak hát mire az arisztokraták bejutottak az udvarba és ott lakhattak, valamilyen állást is kaptak - már nem olyan korúak voltak sem a hölgyek, sem az urak, hogy kicsiny gyermekük lehetett volna. A harmadik kislány, aki 1724-ben született, hat éves korában meghalt. De hát ő mindenképpen „elkésett”, mert mire pár éves lett, Terézia és Anna már annyira felcseperedtek, hogy kishúgukkal nem játszhattak.

Így aztán tudnunk kell, hogy gyermekek nélkül, és a felnőttek kívánságai közepette nőttek fel. A „furcsa kívánságok” természetesen az udvari etikettre vonatkoztak. Sejthetjük, hogy Terézia sokáig nem értette meg, miért követelnek tőle olyan különös dolgokat, mint azok a fura mozdulatok, lépések, szavak, később bizonyos alkalmakra megkívánt öltözetek. Az a tény, hogy ha alattvalók előtt mutatkoztak, akkor nekik mindig mereven kellett ülniük, nem nézni se jobbra, se balra. Szóval másmilyennek mutatni magukat, mint általában? De miért, miért?

A grófnéknak - gondolom - néha eléggé „kapaszkodniuk” kellett, hogy magyarázzák a rideg valóságot. Olykor talán még ők is eltöprengtek azon, milyen ostoba dolgokat követelnek meg tőlük is udvari viselkedés, szertartások, szokások címén.

Miközben körülöttük épült-szépült Bécs - végre nem zajlottak háborúk és a császári hatóságok többet költhettek középületekre - a két kislány körül, szinte semmi sem történt. Furcsa, de róluk alig maradtak fenn anekdoták.

Amikor a kis Terézia négy vagy öt éves lehetett, apja egyszer a palota ablaka előtt díszegyenruhában figyelte a lovasszázad felvonulását. A kis Terézia az erkélyen állt és sokáig nem ismerte fel apját. Amikor az végre megfordult és a kislány felfogta, hogy apja az abban a különös színes ruhában (amilyent azelőtt még sohasem látott rajta), egyszercsak csengő hangon lekiáltott az udvarra, százak füle hallatára: - Papa, gyere közelebb, hadd nézzelek meg jobban!

Amit aztán hamarosan az egész város mesélt. Mindenki megértően, mosolyogva, sőt kissé elérzékenyülve. Apja döntötte el, mire tanítsák a kislányt, és mire nem. Azt kell mondanunk, hogy Károly nagyjából követte az érvényes „trendet”. Vagyis a lányoknak vallásos nevelés járt, semmi természettudomány, inkább kézügyesség, egy kis zene, ilyesmi. Nagyon éles különbség volt a két nem neveltetésében, és egyáltalán nem csak arisztokrata és uralkodói körökben.

Így aztán Terézia tananyagában túlnyomórészt bibliai történetek és más vallásos dolgok, például a szentek élete szerepelt. A tanítók között is elég sok jezsuita volt. Akkoriban az volt a jellemző, hogy a bibliai eredetű mítoszokat is úgy tanították, mintha a valós történelem részei lennének.

A kislány a XVIII. századi szemléletnek megfelelően azt tanulta, hogy minden földi hatalom Istentől ered, vagyis maguk a királyok is csak az Isten akaratából uralkodhatnak a többi ember fölött. Ez persze egy logikusnak tetsző csavarral azt is jelentette egyben, hogy egy-egy király vagy császár csak az Istennek tartozik felelősséggel - nincs földi hatalom, amely őt felelősségre vonhatná.

Mégis azt kell mondanunk, hogy valamivel azért többet okítottak Teréziának, mint Annának vagy más főúri ifjú hölgyeknek azokban az évtizedekben. Ő ugyanis a szokásos táncórák, zene és nyelvek mellett kapott matematika-oktatást és lőgyakorlatokat is.

A történelmet is jobbára papok tanították neki, hát nem csoda, hogy az is a Bibliával vette kezdetét és később is átszőtték az eseményeket az efféle legendás ószövetségi történetek. Amikor pedig már-már beleértek a középkorba, akkor érthető részrehajlással a Habsburg-család története kezdett dominálni a tananyagban. Így aztán jobbára az a benyomás alakulhatott ki a nebuló fejében, hogy akik igazán alakították az emberi történelmet, azok legfőképpen a bibliai szereplők, no meg a Habsburg-ősök voltak - mindenki más náluk sokkal kevesebbel járult hozzá a közös folyamatokhoz… Mint minden főúri hölgynek, neki is meg kellett tanulnia franciául és latinul. A francia a nemzetközi érintkezés egyetlen elismert nyelve volt - nemcsak a diplomaták, de az utazók is franciául beszéltek még Angliában is, és ott is sokan voltak kénytelenek ismerni ezt a nyelvet, ha kapcsolatot akartak tartani Európával. A latinra, mint a hivatalos nyelvre is szükség lehetett sokfelé és minden régi irat, nemegyszer törvénykönyvek megértéséhez is elengedhetetlen volt. Nem is szólva arról, hogy a mélyen katolikus Habsburg-család összes egyházi szertartása - miként mások számára, másutt, szerte a világban - latinul zajlott. No és például birodalma németül nem tudó népeivel és uraival is latinul tudott érintkezni, hiszen például Magyarországon a latin volt a hivatalos nyelv még 1844-ig!

Emellett elég jól olvasott és írt olaszul, bár a nyelvet igazából nem beszélte.

Valamelyest konyított a spanyolhoz is, amire persze a Habsburg-család kapcsolatai révén volt néha szüksége. De hogy teljes legyen a képünk, ne feledjük: Mária Terézia ugyanakkor igazából nem beszélt németül. Ez meglepően hangzik, de tudnunk kell: az a bécsi dialektus, amit ő beszelt, még a született németek számára is jobbára érthetetlen volt. Ezért alakult ki aztán a fura szokás, hogy német földről érkezett urakkal, politikusokkal, diplomatákkal vagy más előkelő vendégeivel is inkább… franciául beszélt!

Mivel így nevelték, hát irodalmi műveket soha nem olvasott. Ezzel hatalmas élményektől fosztotta meg magát - már akkor is, amikor pedig még fiatal lévén nem hivatkozhatott időhiányra és az uralkodás terheire. Néha megnézett egy francia színdarabot, de német költészettel, német darabokkal nem foglalkozott, ilyeneket nem látott.

Hét évesen Terézia már egy kis operarészlettel is fellépett családi körben.

Később még megesett néhányszor, hogy fiatal leányként is énekelt, természetesen valamilyen olasz nyelvű áriát. Nem énekelt rosszul, néhány méltatója szerint (akik feltehetően hízelegni akartak neki, gyanítjuk most utólag) akár még igazi operaházban is megállta volna a helyét.

A zenében inkább az olaszt kedvelték, számos szerző élt akkoriban Bécsben. Bach protestáns volt, hát eme „ideológiai” okokból őt nem játszották. Különben sem igazán tartották nagyra a német zeneszerzőket és a német zenét.

Bár gyermekként néhányszor felléptették balettelőadásokban is, ezekért nem rajongott. Viszont a társastáncokat kedvelte. Később is szívesen táncolt, ha tehette.

Említettük azt a kissé meglepő tényt is, hogy Teréziát és húgát célba lőni is tanították. Erre természetesen ismét csak valamiféle divathóbort vitte rá a császári családot - ugyanis a szülei is lövöldöztek! Mi több, ennek motorja inkább anyjuk, mintsem apjuk volt. Erzsébet asszony korongokra lőtt vadászfegyverekből, Károly sem volt éppenséggel rossz lövő. De bár Teréziát sokszor elvitték vadászni is, ott nem igazán jeleskedett. Sohasem szerette meg a vadászatokat. „Ahhoz nem vagyok eléggé férfi”, jegyezte meg egyszer huszonévesen.

Mellesleg végső soron, egyetlen nyelven sem tanult meg hibátlanul beszélni és írni - ha ma átnézzük egyik-másik levelét vagy általa fogalmazott iratot, kétségbeejtő helyesírási hibákat találunk, de ezzel korántsem állt egyedül. És a férfiak sem írtak hibátlanul. Csak a „profik”, vagyis a királyi kancellária írnokai és néhány, jelentéseket gyakorta írogató diplomata.

Azt ma már nem lehet kideríteni, hogy Terézia mikor és kitől tanult meg kártyázni - de köztudottan jó játékos volt és élete végéig alig volt olyan nap, hogy ne vette volna elő a paklit.

Általában véve elmondható - a korabeliek emlékezései alapján - hogy szófogadó, szelíd kislány volt. Hamar rájött, mit várnak el tőle és igyekezett megfelelni a felnőttek követelményeinek.

A tanáraiért Terézia nem rajongott, mert úgy vélte, túl szigorúan bánnak vele. Viszont annál jobban kedvelte a már említett, akkoriban negyvenes éveit taposó Charlotte von Fuchs grófnőt, aki Terézia nevelésének átvételekor már özvegyasszony volt. Mindig nagyon bensőséges volt a kapcsolatuk, mint már említettük - és amikor Terézia már rég császárnő volt, Fuchs grófnő pedig meghalt - az uralkodónő parancsára a bécsi kapucinusok kriptájába temették el, ami pedig a Habsburg-család temetkezési helye. Ő ott az egyetlen nem-Habsburg… Említettük, hogy apjának egyetlen gondja volt azokban az években, hogyan biztosítsa lányának a trónt. De ehhez járult még egy másik gond is, amely voltaképpen ugyanazt az ügyet jelentette.

A házasság.

Ismeretes, hogy e téren a Habsburgok mindig jeleskedtek és az ismert mondás szerint, míg más hatalmak hadakoztak, háborúkat vívtak, addig a boldog Ausztria uralkodói, a Habsburgok házasodtak. Csakugyan volt ebben valami - már századok óta általában igen jó házasságokat kötöttek. Persze nem szabad itt szerelmi házasságokra gondolni - a „jó” melléknevet sikerrel helyettesíthetnénk a „hasznos” vagy a „gyakorlatias” jelzőkkel is… Ezért nem csodálkozhatunk azon, hogy a kislány jószerével még a mai iskolás kort sem érte el, amikor apja első ízben próbálta őt férjhez adni.

Ilyenkor természetesen ne igazi házasságra gondoljunk, vagyis ezek az aktusok inkább csak jelképesek voltak. Nemegyszer bizony jobb sorsra érdemes fiatal emberek egész eljövendő életét verték sajátos és könyörtelen bilincsbe az amúgy talán jóakaratú szülők. Nem lehetett elég korán „bebiztosítani” a megfelelően előkelő, magas rangú és politikailag hasznos partnert. Természetesen ez mindig egy másik uralkodóház sarja volt.

A szokás a középkorban gyökerezett és sokfelé gyakorolták, egyáltalán nem csak Ausztriában volt rá példa. Károly, mióta már biztos lehetett benne, hogy egészséges „Tresl” kislánya lesz az osztrák uralkodó, folyton a lehető legjobb házasságot tervezte neki.

Anyja egyszer el is magyarázta neki: bár a házaspárokat az Isten szemeli ki, azért a szülők dolga, hogy összehozzák ezeket az intézményeket. Terézia nyilván furcsálkodva hallgatta a dolgot, hiszen nem értette még az ügy lényegét sem. Amikor pedig azt hallotta, hogy a papa éppen neki keres férjet - először azt hitte, ez valami új játék, vagy, hogy tréfálnak vele. Hiszen a házasok azok mind olyan öregek és komolyak! Felnőttek!

Fuchs grófnő ugyan próbált segíteni valamit saját magyarázataival, de a kislány ebből is csak azt szűrte le, hogy ismét lesz valamilyen pompás udvari összejövetel. Ahol neki bemutatnak majd egy másik gyereket, egy kisfiút, akivel játszhat majd? Reménykedik. És már látja maga előtt, hogy hófehér ruhában vonul a templomban… Menyasszonynak lenni nem lehet rossz dolog.

Így telt el néhány hét, és már egészen beleélte magát a dologba, bár jelentőségét természetesen akkor sem fogta fel. Kelemennek hívják a fiatalembert, mondogatták neki. Milyen különös neve van. A lotharingiai uralkodóház ifjú sarja már útnak is eredt a távoli Franciaországból.

Aztán megint eltelt egy kis idő, és Terézia azt vette észre: mindenki zavarban van körülötte. Még Fuchs grófnő a drága Charlotte asszony is olyan különösen viselkedett. Hát Terézia egyenesen rákérdezett: - Mi történt?

Akkor végre elmondták neki, hogy az a bizonyos Kelemen - akinek Terézia még az arcát sem tudta maga elé képzelni, semmilyen ábrázolatot, festményt vagy rajzot nem mutattak neki a „vőlegényről” - útközben himlőt kapott és belehalt. Mi az, hogy halál? Meghalni? Terézia még senkit sem látott meghalni, vagy holtan.

Így aztán a dolog nem rázta meg különösebben, és ha mégis sírva fakadt - mert ez történt, mint feljegyezték - akkor talán csak saját kis álma semmibe veszése indította ilyen rövidéletű fájdalomra. Sajnálta, hogy nem lehet már menyasszony, és azt az ismeretlen fiút is, aki lám, ilyen csúnyán megjárta és már Bécsig sem jutott el, szegény.

Azokban a hetekben történt még valami más is, amiről persze nem értesítették a kislányt. A lotharingiai uralkodóház feje, az elhunyt fiú apja előbb a család mély gyászáról írt, aztán meglepő ajánlattal állt elő. Igaz, hogy idősebb fia meghalt, de helyette vőlegénynek ajánlja kisebbik fiát. Aki ugyan még nem férfi, lévén fiatal, de így is nyolc évvel idősebb Mária Teréziánál.

Úgy látszik - jegyezzük itt meg kajánul - hogy a lotharingiaiak már semmiképpen sem akarták elereszteni ezt az esélyt. Még azon az áron is, hogy jó előre bebiztosítják maguknak az osztrák császár elsőszülött lányát! Az „Elsőnek” is nevezett Ferenc István, későbbi névleges osztrák császár és magyar király ekkor tizenöt, Teréziánk pedig mindössze hét éves volt.

Egyiküknek sem lehettek fogalmaik a házasságról, de ezt nem is kívánta tőlük senki. Egy újabb dinasztikus házasságnak látszott ez is, egy a sok közül.

Legalábbis akkor még azt hitték. A felnőttek…