Nemere István

Patkányember

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-399-3

MOBI ISBN 978-963-453-412-9

Csatorna

Nyirok. Nedvesség. Sötétség.

A homályban olykor tétova légmozgások suhannak el. Vagy ez is csak képzelődés? Mert akik erre járnak, néha távoli zajokat is vélnek hallani. Csobban egy folyadék, csepeg is valahol. A kicsiny hangok a szűk kőfalak között felnőnek, zajjá erősödnek, messzebbre hangzanak. Talán valódiak, talán képzeltek csupán.

Talán se zaj, se csobbanás, se légmozgás. Nem fújhat itt szél, legfeljebb a huzat. Nehéz a levegő, gázok is terjengenek. A csatornában valami mindig történhet és történik is. Odakünn lehet nappal vagy éjszaka, ide ritkán jut be a fény.

Csak a rácsok alatt, a legfelső szinten… Ott él némi fény, amely vándorol is. Behallatszik az utca nesze, autók nehéz, leszivárgó gázai növelik a homályt. A felszínről a kövezeten, az aszfalton átroppanó járműzaj még elviselhetetlenebbé teszi ezeket a csatornákat.

De ez odafönt van. Az igazi csatornavilág sokkal mélyebben helyezkedik el. A Város alatt szövevényes, sokrétű, ezerszer elágazó, sötét és jóval csöndesebb. Egészen lent, a legalsó szinteken már nincs semmilyen fény. Csak olykor, csak egy ideig.

Örök nedvességek otthona ez.

Mindig folyik valami a fenéken. Legyen a keresztmetszet kerek vagy szögletes, sokszögű vagy bármilyen alakú - legalul mindig folyik valami, vagy áll, mozdulatlanul, hónapokon át. Csak a kiterjedése csökken, összemegy, aszottá lesz, megsűrűsödik. Néha már nem is folyékony a massza. Máskor valahonnan utánpótlást kap, rejtélyes magasságokból és különféle nagyon keskeny, oldalsó csatornákból, arasznyi nyílásokból jön megint a folyadék. Ugyanaz vagy más. Csöndesen becsorog, leül, megállapodik.

Néha túlfolyik, elér egy ősi kőküszöböt, vagy betonon csordul alá. Rég szétmart rácsok maradékai között bukik a mélybe. A csatorna alatt már nincs semmi. Legfeljebb a fertőzött föld, amely évszázadok óta issza magába a kövek lazuló résein átpréselődő folyadékot. Rétegek szűrik, engedik mélyebbre, majd hagyják elenyészni. Kevés jut ebből a talajvízbe.

A mélység sötéttel és meleggel jár együtt. Itt már soha nincs hideg. Odafönt lehet tél vagy nyár, idelent ennek semmi nyoma.

A kőfalak sokfelé izzadnak. Apró vízcseppek rakódnak rájuk. Tán a pára - vagy ez csakugyan belőlük jön? Mintha a rájuk nehezedő nyomást alig bírnák már. Sírva viselnék el a többi kő beléjük sugárzott súlyát.

Itt nincs idő.

Nem tudni, múlik-e egyáltalán? Olykor valahol csöppek vájják a követ, egy ideig hullanak, aztán abbamarad az apró nesz. Másutt elindul valami, folyadék özönlik több szinten, egyre lejjebb, alább - de fogyóban. Felkenődik a falakra, lemaradt a megsüllyedt kőcsatorna pocsolyává, kis medencévé szélesedett mélypontjain. Aztán megint nem történik semmi - sokáig.

Időtlen itt a világ. A langyos meleg, a homály, a kövek állandósága és az, hogy nem történik semmi - mintegy konzerválta az időt. A csatorna tehát maga az állandóság. Itt biztonságot sugallnak a falak, a keskeny járatok. A valaha, talán még a középkorban épített ősi termek. Itt a boltívekről meghatározhatatlan anyagok lógnak le. Nagyon ritkán, olykor-olykor - odafönt a világban azt mondanák: százévenként egyszer- megtelnek ezek a termek, és a kosz fennragad a mennyezeten, lecsorog a boltíveken, rájuk szárad. Bogarak fészke, később patkányok eledele lesz. Nagy esők idején betör a víz, elfeledett, már senkitől sem ismert oldalsó járatokon. Odalent, ahol a régi járatok még közvetlenül a Folyóra nyíltak, néha most is feljön a víz. Tiszta víz mossa ilyenkor a falakat, köveket is mállasztanak a betörő áradatok, de hát idelenn semmi sem lehet örök. Csak maga a Csatorna. Minden más jön és elmegy, születik és meghal. A csatorna születésére senki sem emlékszik, nagyon régen lehetett már. Akik odafönt élnek, csak annyit tudnak róla, hogy van. Létezik. Valahol a lábuk alatt. Nem gondolnak rá. Nem szeretnek rá gondolni.

Ám ha mégis megteszik, úgy képzelik el, mint egy steril, tiszta, nemrég épült valamit. Ahol frissek, betonszagúak a betonfalak, ahol nemrégen még vasvázat hegesztettek, mielőtt elöntötték volna mindazt folyékony betonnal. Ahol talán világítás is van, és ahol műanyag ruhás, gázálarcos munkások jelennek meg olykor. Ahová elmés guruló-látó-világosító-röntgenező-lézerező szerkezeteket lehet beküldeni és azok útját odafönt képernyőkön követni.

Vannak ilyen csatornák is a Város alatt. Nemrégen készültek, és még nem ette meg őket az idő. Nem váltak olyanná, minta régi, a még régebbi és a legrégebbi részek. Amelyek már olyannyira elvesztek a tudatlanság, nem-emlékezés homályában, hogy szinte senki sem tud róluk. Akkor épültek a Belváros alatt, amikor még a Belváros volt maga a Város. Sőt, amikor a város még kisebb volt, mint ma annak legbelső része. Egyetlen előkelő negyede.

A Csatorna akkor is ott van, ha nem gondolnak rá.

Felszín

Dühöng a zaj.

Agyba vágó fémsikolyok. Itt építkeznek, szikraeső hullik mindig ugyanoda. A magasban vasgerendákat fűrészelnek. Daru emel súlyt, folyékony beton csurran tompán, fajsúlyosán. Kavicshalmok mellett állnak a gépek, most állnak.

Amott cölöpverő működik. Hegyes végű fém oszlopokat ver be a földbe. Tompa dübörgése már szinte nem is hallatszik, úgy beleitta magát az emberek tudatába. De aztán hiányzik egy percig, amikor végez egy oszloppal. Áthelyezik a gépet, odább vándorol súlyos lánctalpain, békés tank, bár ez is harcol. A zaj és az építés frontján.

Árkokat mélyít egy narancssárga kis gép. Védőszemüveges férfi irányítja, olykor kitekint oldalt, mozog a szája, talán káromkodik. Vagy mobiltelefon láthatatlan mikrofonjába beszél.

Valahol ezer rádiójel száll. Darukezelők értekeznek odafönt, piros sisakos művezetők kiabálnak idelent. Autók suhannak az utcákon, az építkezés egy-egy szigetre bomlik csupán. Néha kapcsolódik egymásba a gyors utcai világ és a nyugalmas, de zajos építés területe. Betonkeverők jönnek, lustán forog terhük, lassítanak. Mögöttük azonnal feltorlódik a forgalom, hogy aztán ismét megkönnyebbülten áramolhassanak az autók. A napfényben ezer szélvédő csillan, ezer sugár verődik vissza a kész házak ablakairól is.

A járdákon is tömeg. Mindenütt tömeg. Mindenből sok van, túl sok. Ember, gép, ház, zaj. Túl sok akarat feszül össze, ellentétesek is. Millió ablak mögött millió ember, mind csinál valamit. Az is, aki semmit. Aki csak unatkozik, vagy henyél. Vagy alszik, pihen, erőt gyűjt. Ők is fogyasztják az oxigént.

Növelik a zajt. Még akik csöndben ülnek, azok is. Hisz értük épülnek a következő házak. Értük zakatol a sok gép. Nekik pumpálják a vizet a huszadik emeletre is. A légkondicionálók a tetőkön miattuk, értük is zúgnak. Most nyár van, hát a mindenfelől a Városba futó vezetékeken át az áram is nekik dolgozik.

Az utcák szintjén ezer bolt falja az áramot. Mint óriási szájak, működnek az áruházak bejáratai. Mindegyik embereket nyel el, és köp ki. A mellékutcai garázsbejárókon ugyanez történik az autókkal. Beáramlanak, majd kijönnek, majdnem ugyanott. Kicsiny sorompók emelkednek fel fáradhatatlanul, hogy egy pillanattal később ismét visszazuhanjanak a helyükre.

Buszok baktatnak, nehézkesen, mintegy fáradtan. Fürge taxik száguldoznak. Valahol minden pillanatban történik baj - kék, fehér, vörös, sárga autók száguldoznak villogó fényekkel, szirénával. Ezek is csak növelik a zajt. Fásultság lapul a falakon, az arcokon. Sürgető sziréna hangja verődik vissza a hatalmas falakról, közömbösen. Mert nagyok itt a falak, és nemcsak a láthatóak.

Lüktet a Város.

Megszámlálhatatlan szinten pezseg az élet, kábítóan. Minden lépésnél más arcokat lát, aki itt vándorol. Ha figyel egyáltalán… Mert a legtöbben már nem néznek szét. Tudják a célt, arra igyekeznek. Délidőben megtöltik az étkezőhelyeket. Akár a vadállatok a szavannákon, vagy az erdőkben. Akár saját őseik, oly régen már. Amikor még vándoroltak és látva a napot az égbolt legmagasabb pontján, árnyékba húzódtak és haraptak valamit. Utána ittak is rá, majd felkerekedtek és folytatták a fáradtságos élelemszerzést.

Hordák itt is vándorolnak. Hol egy-egy nagy munkahely szívja magába a váltást - ilyenkor ugyanott percek alatt több százan bukkannak fel - hol meg engedi ki őket magából, ilyenkor még sebesebben oszlanak szét. Elnyelik őket a metrók lejárói, a buszmegállók, a földalatti parkolók.

Más hordák is jöhetnek szembe, bármikor, bárhol. Révedt tekintetű kábítószeresek. Nyomorult öltözetű csavargók, hajléktalanok. Csúfondáros szavakat kiáltoznak néhányan, mások tompa tekintettel merednek maguk elé. Amint közeledik a sötétség, ellepik a sötétebb sarkokat. A parkok zöldje is menedék lehet annak, akinek nem jut más. Meg a metróalagutak, lejárók.

A zaj elmét hasogató. És soha nincs szünet, legfeljebb olykor egy kicsit csökken. Igazából azonban sohasem szűnik meg. A nappali neszeket, éjszakaiak váltják fel, ennyi csupán a változás. Minden óra meghozza a maga zajtermését és szétszórja bőkezűen, rá az egész Városra.

Valaki

A homályban megül a csönd, akárha ott született volna.

Ez annyira mélyen van, hogy ide még a rezgések sem jutnak le. Mert hát odafönt a Város szüntelenül vibrál. A gépek, a járművek rezgéssel válaszolnak a földnek, síneken, aszfalton, betonon át szórják lefelé működésük zajait. Itt-ott a meztelen földbe fúrnak le, alagutak épülnek. Kábeleket fektetnek, csatornaárkok születnek, a föld az égre tárja vérző sebeit.

Idelent, nagyon mélyen, már ez is elcsitul. Sok emelet mélységben otthonos a sötétség is. Itt lakik.

Van azonban zaj, itt is. Igaz, kicsi, talán csak nesz. De itt van, lenti, nem fentről sugárzott le, nem onnan hullott alá. Nem ott született, hanem itt. Nagyon itt.

Valaki mozdul. Felhorkan, mint aki álomból ébredt, és talán így is van. Mozdul már, feláll vackáról, elindul. Tapogat, hisz ezt a sötétséget az ő szeme sem fúrhatja át. Ám ismeri a járást, hát nem véti el. Lába csusszan, keze tapogat. Megtalálja, amit keresett. Amit jól ismer. Egy folyosón lépked már. Valaha ez is csatorna volt, itt is szennyvíz áradt. De az már nagyon régen lehetett - fél évszázada nem volt itt egy csepp víz sem.

Valaki megy odalent.

Hajnal

A Város elcsöndesedik, de csak egy percre. Valahol most fejeződnek be az éjszakai munkák, másutt nem azonnal kezdődnek a nappaliak Az építkezéseken még hallgatnak a nagy gépek Egyetlen sisakos ember látható csak, kutyát vezet pórázon, számba veszi, nem loptak-e el valamit az éjszaka?

Pirkad az ég keleten. A tévétorony árnyéka most kezd kirajzolódni a háztetőkön, utcákon át. Még nagyon hosszú, és nem indult el söprögető útjára. Még messze van, hogy végigmásszon ezer házon, mindegyikre egy ideig odavetve karcsú árnyékát.

A Város leveti éjruháját.

Megszabadul a sötétségtől. Kényelmetlen viselet ez, feketesége hát előbb szürkére fakul. Aztán színesedni kezd az ég alja. A pirkadat hamarosan reggelbe megy át. De addigra a kép teljesen megváltozik. Ahol addig lámpagyöngysorok világítottak kilométereken keresztül, ott most homályos háztömbök rajzolódnak ki, kezdetleges ábrák. De ahogyan nő a fény, úgy kapnak színt a házak. A sajátjukat is, meg amit a nap hoz.

Mert már az is felbukkant. Előbb vörös, torz korong, nevetséges is néha. Most még csak a tornyokról látható, akik odalent élnek, az utcák magas házaktól szegélyezett kanyonjaiban, azok csak halványan sejthetik: felkelt a nap. A fény nőtt, ennyit érzékelnek. Megindulnak a nappali autófolyamok, áramlanak ide-oda. A sarkokon egy-egy piros lámpa néha feltartóztatja az egyik folyamot, útjára engedi az időközben összegyűlt másikat, majd ismét vált. Reklámok hunynak ki, éjszakai bárok előtt fáradtképű, remegő lábú pincérek és szürke arcú táncosnők búcsúzkodnak röviden.

A reggel voltaképpen észrevétlenül támadja a Várost. Nem hoz harcot, talán majd déli hőség lesz csak a fegyvere, vizeket apasztó izzadságot szülő hősége. Mégis, új élet kezdődik a városban, minden másképpen lesz ma, mondják az erősakaratúak, ma jobbítunk, mást teszünk, szebb lesz a világ. Ezenközben a nap feljebb kapaszkodik, kirajzolta már árnyékait, ezek keményen elválnak az éjszaka szürkés maradékaitól. A Városban új nap kezdődik.

Laura

-      Bent van a főnök? - kérdezte Laura. De ehhez nem állt meg csak úgy futtában tette fel a kérdést.

A kérdés címzettje, a titkárnő, mereven kihúzta magát. „Biztosan van egyenruhája is, talán abban jobban festene”, futott át agyán a gúnyos gondolat. Mert a titkárnő nagyon csúnya volt. Egyenesen riasztó. Viszont biztosan precíz és megbízható. A főnöknek pedig ez a fontos, ebben senki sem kételkedett.

Laura egy pillanatra lefékezett. A titkárnő kimérten válaszolta:

-      Legyen szíves, várjon.

Eközben olyan pillantást vetett a fiatal nőre, mintha a legszívesebben megsemmisítené. Valamiféle szemgolyóba épített lézerfegyverrel. Hogy elnyúljon ott a padlószőnyegen, égjen porrá, csak egy kis fekete hamu maradjon ott, amit akár ő maga is eltakarítana rögtön, és nagyon szívesen.

Laura dühösen fékezett, félkört írt le a titkárnő íróasztala előtt és megcélozta az egyik széket. Ilyen kényelmetlen alkalmatosságokból több is állt a falnál. Úgy helyezték el őket, hogy a titkárnő a várakozókat is szemmel tarthassa. Laura tudta: már idő van. Őt pontosan kilenc óra nulla-nulla percre hívták be. De a jelek szerint a főnöknél még van valaki.

Az üvegfalon át látta a rendőröket. A legtöbben egyenruhát viseltek, de messze nem mindenki. Az egyik sarokban, a kávéautomata mellett néhányan beszélgettek. Az egyiknek vörös arca volt, indulatos mozdulatokkal adott elő valamit - innen nézve némafilm volt ez. Nem hallhatott egy hangot sem. Ült hát, kicsit kihúzta magát. A pisztolya a zakójában, mert hát ő is kénytelen volt zakót hordani. Ezeket a szerkezeteket a férfiaknak találták ki, gondolta.

Még mindig kilenc óra volt, a fali digitális órán nem változott a szám, mereven ott volt a kilences meg a két nulla, amikor ismét nyílott az ajtó. Egy férfi lépett be. Nem volt termetes, de gyönge vagy alacsony, vékony vagy vézna sem. Olyan volt, mint a férfiak legtöbbje. Ő sem volt öreg, talán két-három évvel volt idősebb Lauránál. A titkárnőre biccentett és tett egy fél mozdulatot. Mintha az ajtóra mutatott volna, kérdően. A titkárnő szintén csak intett: üljön le.

A férfi ekkor Laura felé fordult, egymásra néztek.

Két tekintet mélyedt egymásba. Még sohasem találkoztak, ebben mindketten azonnal biztosak voltak. Egyik sem tudhatta a másikról, miért jött, mit akar a főnöktől. „Én jöttem előbb”, jegyezte meg Laura, csak úgy magában. Tehát ő megy be előbb.

A férfi nézte a lányt. Az meg a férfit. Mindez csak egyetlen pillanatig tartott, de elég volt nekik ahhoz, hogy alaposan szemügyre vegyék a másikat, és azt hihessék: eleget tudnak már róla. A férfi egy csinos, átlagos termetű, izmos lányt látott. A fiatal nő persze lehetett volna asszony is, de valami azt sugallta a férfinak, hogy erről szó sincs. Szabadabb mozgás, semmi feszélyezettség, a mozdulatokban, az izmokban alig titkolt türelmetlen feszültség. Jó feszültség.

A nőnek sötét haja volt, tehát nem ment a divat után, nem szőkítette ki a haját. Ez tetszett a szemlélőnek. Látta az arcát, rajta a kicsit keleties vonásokat. A szép száját, a sötét szemét. A keze sem volt csúnya. Valahogy úgy érezte, hogy a nő is hivatalos ügyben van itt. Nem fordulhat elő, hogy az odabent várakozó főnök rokona, netán a lánya. Mellesleg érződött a feszültség a várakozó lány és a titkárnő között is. Aki persze soha életében nem volt ilyen csinos, és már nem is lesz. Ez elég ok a szembenállásra.

Laura is meg-megnézte a férfit. Mint a nők legtöbbjének, neki is elég volt szinte pár másodperc, hogy mindent tudjon róla, amit szemmel meg lehet tudni. És talán azzal a hatodik vagy hetedik, számolhatatlan érzékkel is, amely ott van mindannyiunkban, csak nem mindenki engedi szóhoz jutni. Laura viszont azok közé tartozott, akik ezt az érzéket még meg is dolgoztatják.

Így érezte, hogy a férfi számára fontos ez az ügy, amiért jött. Türelmetlen, benne is van feszültség, de persze nem csak a várakozás miatt. Valami más is lehet a háttérben, sejtette. Jól érezte, hogy a férfi nagy várakozásokkal jött.

Közben persze lopva megszemlélte a külsejét és a ruháját, a viselkedését is. A fiatalember aligha volt nős. Gyűrűt nem viselt az ujján és napbarnított kezén látszott, hogy nem csak most nincs rajta az a kis megjelölő, tulajdont is jelző ékszer. A férfi könnyű szövetnadrágot és nyári zakót hordott, nyakkendő nélkül. Arca is napbarnított, termete sem túl izmos. Világos szeme és világosbarna haja volt. Bajuszt nem viselt, de az oldalszakállát leengedte a füle mellett. Frissen volt borotválva, és Laura odáig érezte az arcszesz illatát is. Tehát nemrégen kelt fel, nem lakhat messze. Vagy olyan szerencsésen autózott, hogy nem került dugóba? A sok építkezés miatt a Város hétköznapon elviselhetetlen, minden utca folyton bedugul, és a dugókban egymást ölik az emberek. Még jó, hogy nem szó szerint így. Egyelőre nem.

Kilenc után három perccel felpattant a főnök ajtaja. Egy hivatalnok-külsejű illető sietett ki rajta. Vele beszéltek eddig, ő tartotta fel? Laura máris felállt. Ment befelé, amikor a fiatalember is felállt és kérdően nézett a titkárnőre. Az neki is intett:

-      Mehet, Sabin úr.

Laura megtorpant a küszöbön. Mit akar itt ez a pasas! Hiszen a főnök őt hívatta. Csak őt. Vagy nem?

Vagy nem - értette meg rögtön. A főnök kerek feje holdvilágként vigyorgott rá. Pedig a pasas csak alkatilag volt ilyen, mert amúgy sohasem nevetett. Hát most különösen nem:

-      Jöjjenek be mindketten, és csukják be az ajtót.

Valamiért nem volt jó kedve. És hogy miért, azt a jövevények is sejtették.

A főnök asztalán egy szokásos névtábla hirdette annak, aki nem tudná, kihez jött: Vernon E. Dabber.

„Az E vagy Eric lehet, vagy Elton?” - gondolta Laura, még mindig dühösen. Hogyan lehet fontos ügyről bizalmasan beszélni, ha jelen lesz egy beavatatlan harmadik személy is? Egyáltalán, ennek meg mi köze az egészhez? - és majdnem ellenséges pillantást vetett a férfira. Hogy is mondta a titkárnő? „Sabin úr”. Szóval tudja a nevét. Hát nem először járhat itt. „Lassan az én nevemet is megtanulja az a boszorkány” - ígérte meg magának és a világnak, makacs-dühösen.

-      Üdvözlöm, uram - mondta Sabin, a jövevény. Kellemes, majdhogynem bársonyos volt a hangja, és ez meglepte Laurát.

-      Jó napot, uram! - mondta kissé katonásan. Csak azért használt másféle köszöntést, hogy az ne egyezzen ennek a fickónak a szövegével, villant bele a makacs akarat. A fiatalember alig észrevehetően elmosolyodott. Átlátott rajta. Dabber méretes, palacsintasütőhöz hasonlatosan nagy és kerek arcán - a férfi vagy ötvenéves múlott, az apjuk lehetett volna úgy igazán - átfutott egy ideges fintor:

-      Maguk nem ismerik egymást?

-      Nem, uram - felelte Laura. A férfi csak a fejét rázta. Mintha tudta volna, hogy Laura úgyis szól, neki fölösleges beszélnie.

-      Akkor essünk túl ezen is - Dabbernek nem volt jó kedve, nagyon nem. - Az úr Endor Sabin hadnagy, a kilencedik kerületi gyilkossági csoporttól, a hölgy Laura Porton. Szintén hadnagy, de a mi gyilkossági csoportunknál. És most lássunk neki.

Laura még mindig csodálkozott, és ez látszott is rajta. Ez a kisfiú is nyomozó? Ráadásul a gyilkosságiaknál? Oda azért nem akárkit vesznek fel. Neki, mint nőnek éppen eleget kellett „hoznia” ahhoz, hogy fél évvel ezelőtt bevegyék a csapatba. Most már bent van - de bármikor kikerülhet, és ezt jól érezte. A fenébe, ebben az ügyben eredményt kell felmutatnia!

Endor Sabin arca kiismerhetetlen volt. Már kezdte sejteni, mire van kilátás, és ez nem töltötte el örömmel. Az efféle kerületek közti közös munkáról eddig nem sok jót hallott. És mire idáig jutott gondolataiban, már Dabber visszaült, egy iratot tett maga elé és hol az egyikre, hol a másikra nézve beszélni kezdett:

-      A Halland-gyilkosságról van szó. Ezt, mint tudják, az ötödik kerületben követték el. Ott élt az az ideggyógyász professzor, az Akadémia tagja. A körülmények arra utalnak, hogy a tettes aligha volt teljesen normális. De ennek kiderítése az önök dolga. A dolog tegnapelőtt történt, eddig Sabin hadnagyé volt az ügy. Viszont bizonyos jelek arra utalnak, hogy valamivel korábban egy hasonló gyilkosság történt Porton hadnagy kerületében, vagyis itt nálunk a kilencesben is. Tehát feltehető, hogy azonos a tettes, ezért nekünk sem szabad külön-külön nyomoznunk.

-      Ha pedig azonos a tettes, akkor az csak sorozatgyilkos lehet - mondta Laura gyorsan. Mint aki attól fél, megelőzi a másik, eddig oly hallgatag jelenlévő. De Sabin hadnagy ekkor sem szólt. Ettől most Laura mondata is fölöslegesnek tetszett. Dabber megrovóan pillantott rá, mintha mondaná: „Minek kell magának mindenbe belekotyognia? Még nem fejeztem be!”

A hadnagynő hát elhallgatott. Csak sejtette, hogy Endor hadnagy tekintete átfutott rajta. „Kóstolgatjuk egymást”?

-      A két esetben vannak hasonló vonások. Azért hívattam ide magukat, mert ha összedugják a buksi fejüket, talán többre jutnak. A felsőbb hatóságokat még nem nagyon izgatja a dolog, de ha a sajtó tovább szaglászik az ügyben, és hetet-havat összehordanak erről a professzorról, a végén még nagyon ismert áldozatot csinálnak belőle. Addigra viszont jó lenne minél többet tudnunk a gyilkosságról. No és a maga ügye sem kevésbé fontos - pillantott Dabber most a hadnagyra. - Ott is lenne, min csámcsognia a sajtónak Reméljük, egy ideig sikerül titokban tartani a lényeget… Azt ajánlom hát, fogjanak össze, és közös erővel derítsék ki mindkét ügyet. Erősen reménykedem benne, nem lesz harmadik - becsapta a dossziét maga előtt. Endor akkor vette észre a piros fejlécet, amit ugyan az ellenkező oldalról nem tudott elolvasni - túl aprók voltak a betűk-de rájött, mi az. Dabber alighanem az ő személyi lapját kapta meg a kerületéből. Ennek alapján ugyan nem sokra ment - mosolygott a lelkében, fanyarul. Semmi rosszat nem írhattak bele, mert még egyetlen fegyelmi ügye sem volt. Igaz, kitüntetést sem kapott. Meglehetősen üres lehet az a dosszié…

-      Mehetnek - Dabber úgy tett, mintha felállna. A két fiatal felpattant és mentek az ajtó felé. Dabber megkönnyebbülten ereszkedett vissza a székére. Egyike volt azon kevés rendőrfőnöknek, akik titkárnőt tartottak, és csak azok léphettek a színe elé, akiket oda „beidézett”. Endor eddig ezt nem tudta, keveset hallott Dabberről. De most már kezdte sejteni a dolgokat.

Kimentek, a titkárnő becsúszott mellettük a főnökhöz. A folyosón megtorpantak és egymás felé fordultak. Ugyanazzal a mozdulattal, ugyanakkor.

-      Nézze, hadnagy…

-      Nézze, hadnagy…

Az egész komolyságuk veszélyben forgott Még egy szó, amiben egymásra ismernek, és menthetetlenül nevetésben törnek ki. Így csak vidám szikrák csillantak a szemekben, de elfordultak egymástól és mentek tovább. Anélkül, hogy beszéltek volna róla, Laura a maga asztalához vezette a kollégát. Ez az egyik csöndes sarokban volt, de közel a mosdóhoz és az üdítő automatához.

-      Üljön le - vezényelt Laura. Úgy döntött, mivel ő van itthon, átveszi a vezetést. És különben is, legfőbb ideje, hogy megmutassa ennek a sok férfi-soviniszta rendőrnek: a nők is érnek annyit, mint a férfiak, akkor is, ha nyomozók! Szinte szikrázott a szeme. Endor szótlanul helyet foglalt, megvárta, míg a nő is leült és ránéz. Akkor csak annyit szólt csöndesen:

-      Én a nők pártján állok.

Laura csak hápogott.

-      Hát… hát… ezt nem értem. Honnan tudta, mire gondoltam?

-      Köszönöm, hogy nem tagadta le - mondta a férfi gyorsan. - Egyszerű empátia az egész. Minden gyilkossági csoportnál kevés a nő, dominálnak a férfiak. Nálunk is így van. Egyetlen kolléganőm van, aki olykor férfi-sovinisztáknak nevez bennünket. És neki is ilyen kifejezés van az arcán, olyankor. Ilyenkor.

Széttárta kezét, és mosolygott. Az arca nagyon megváltozott, sokkal rokonszenvesebb lett. Egy mosoly mintha feldíszítette volna, szinte ragyogott. Laura ránézett, aztán vállat vont:

-      Ez nem ment fel bennünket a feladat alól. Erre koncentráljunk. Megkapta az adatokat?

-      Csak keveset, azt is vázlatosan - a férfi belső zsebéből elővett egy kis jegyzetfüzetet, olyan volt most, akár Columbo a tévében, vagy valamelyik még régebbi regényhős. Maigret, mondjuk. Laura meg is jegyezte:

-      Oda írt fel olyan sok adatot?

-      Ezek csak vezérszavak. A többi itt van - és a halántékára mutatott. Laura kárörömmel gondolta. „Ezt már sokan mondták kisöreg. Aztán, amikor szükség lett a számokra, időpontokra, helyszínekre és más dolgokra, kiderült, hogy a felét elfelejtették. Vagy annál többet is.

-      Először hátén ismertetem a mi esetünket. Jegyzetelhet - mondta Laura az egyetemi oktató hangnemében. Endor felemelte a tekintetét, a jegyzetfüzet fölött nézte a lányt. Aki azonban nem látta ezt, vagy úgy tett, mintha nem látná.

-      A mi áldozatunk a kerület szélén, a Folyóhoz közel lakott. Az asszony neve Fiora Lasser, ötvenhárom éves laboráns. Egy orvosi analíziseket végző kisvállalkozásnál dolgozott. Soha nem volt büntetve. Felnőtt fia, sőt egy unokája is van. Az asszony már kilenc éve dolgozott ugyanott, soha nem volt vele semmi baj. Majd megmutatom a fotóját is, teljesen átlagos. Átlagos külső, átlagos életmód. Nem volt gazdag, hisz akkor aligha foglalkozik naphosszat mások vérével, vizeletével, hogy egyéb biológiai végtermékeket ne is említsek…

Endor figyelmesen hallgatta. Közben Laurát nézte.

-… Lasser asszony a múlt pénteken is úgy ment haza a munkából, mint más délutánokon. A lakásban talált nyomok is egy szokványos napra utaltak. Semmi rendkívüli nem történt, és nem is történhetett vele aznap. Várta a hétvégét, vasárnap jött volna hozzá a fia a feleségével és az unokájával, ebédre. Már meg is vette, amiből az ebédet készítette volna. A fia szombaton háromszor is felhívta, de az asszony nem vette fel a telefont. A fiatalember ezt gyanúsnak találta, feljött. Kulcsa volt a lakáshoz. De erre már nem volt szüksége. Ugyanis az ajtó nem volt zárva, bár a kulcs belülről benne volt. Odabent találta meg az anyját, már holtan. Az orvosszakértő szerint a gyilkosság húsz-huszonnégy órával korábban, tehát még péntek este vagy éjszaka történhetett.

-      Mit csinált vele? - kérdezte Endor halkan. A gyilkosra értette, természetesen. A terem másik végében mozgolódás támadt. Két vagy három csavargót hoztak be, a kiáltásokból annyit értettek csak, hogy lopáson érték őket tetten.

-      Megfojtotta - jelentette ki Laura közömbös hangon. De azért nem volt annyira profi és öreg, hogy az ilyesmi még nem érintette volna meg. A hangja egy kicsit megrezdült, és Endor ezt jól hallotta. De nem adta tanújelét. Várta a folytatást, és nem hiába.

-      Méghozzá különös kegyetlenséggel, merthogy összeharapdálta a testét. A melleit lemeztelenítette, és a szoknyáját is felhúzta a combjain, és ott mély harapásokat ejtett rajta.

Laura e szavak közben merően nézte a férfit. Ha azt várta, hogy Endor összerázkódik vagy undor ül ki az arcára-nagyot tévedett. És hogy miért ilyen nyugodt, azt rögtön megtudta a férfitól:

-      A mi gyilkosunk is ugyanezt tette. Láttam.

Ez a „láttam” többet ért minden magyarázatnál. Laura hogy is gondolhatta, hogy Endor nem szemlélte meg alaposan az áldozat holttestét. Hát lendülete kissé megtört. Ha sokkolni akarta a férfit, erről le kellett tennie. A hangja érezhetően szárazabb, tárgyilagosabb lett, amikor folytatta:

-      Lasser asszony lakásából - legalábbis a fia szerint - semmi sem tűnt el. Nem rablógyilkosság volt ez. Sőt, a tettes a jelek szerint meg sem kísérelte, hogy átkutassa a lakást. Erre nem utal semmi nyom.

-      Vagyis bejött, ölt és távozott?

-      Igen. Már ha ezt egyszerű ölésnek nevezhetjük. Gyilkosság volt a javából.

Endor kivárt egy pillanatig, majd jelezte, most ő következik.

-      Nálunk is valami ilyesmire került sor. Jött, gyilkolt, eltűnt. Semmi indok. Az áldozat neve Paul Halland, hatvankét éves, egyetemi professzor. Az ideggyógyászati klinikán dolgozott. Nem ő volt ott a legfontosabb ember, de kétségtelen, hogy mondjuk a harmadik vagy negyedik fontosabb személy volt abban az intézményben. Még eszébe sem jutott nyugdíjba menni, a klinikán is számítottak a szakértelmére. Családos ugyan, de akkor egyedül volt otthon, a családtagok nélküle mentek nyaralni. Halland professzor régóta nem járt nyaralni, az ilyesmit fölösleges luxusnak tartotta - ő ilyenkor is inkább dolgozott. Munkamániás lehetett az öregúr. Neki aztán nem a pénz volt fontos, abból volt neki elég. Egy szép villában lakott, igaz, nem a város szélén, csöndes, zajtalan, félig vad környezetben - hanem a Folyóparton. De ott is akadnak csöndes helyek, kisebb ligetek, és szép nagyok a telkek. Nos, egy ilyenen áll a professzor villája. Az eset mellesleg tegnap éjszaka történt. Hogy pontosan mikor, az csak feltételezhető. Halland egyedül volt tehát a villában, és aludt. Talán fel sem ébredt a zajra? Vagy nem is volt zaj? A tettes meglehetősen durva, primitív módon hatolt be a villába. A jelek szerint a víz felől érkezett, bár értékelhető lábnyomokat nem találtunk a kertben. A professzor ugyanis minden ösvényt, ahol nem nőttek díszcserjék vagy bokrok, kerámiakövekkel, járólapokkal rakott ki. A tettes talált egy nyitott ablakot. A riasztó nem volt bekapcsolva, ha otthon volt, Halland mindig kikapcsolta. Ezt a családtagoktól tudjuk. Szóval valamikor hajnaltájt, de még pirkadat előtt az idegen behatolt a villába és megfojtotta a professzort.

-      Az előbb a harapásokat említette.

-      Igen, őt is megharapdálta.

-      Kár - szaladt ki Laura száján. A férfi, kérdő tekintetére a lány bevallotta.

-      Mert akkor szexuális indítékra, devianciára is gyanakodhattunk volna. De ha valaki megharapja a férfi áldozatokat is, nem csak a nőket, az baj. Mármint nekünk baj, hiszen ezen a nyomon nem tudunk elindulni.

-      A szexuális indok elesik, de megmarad a deviancia- vitatkozott vele Endor. - Legalább ennyi kapaszkodó kell.

-      Mi volt még?

-      Semmi egyéb. A harapások a mellkason és a nyakon vannak Eléggé rosszak, bizonyítási szempontból. De azért majd a laborosok meg a boncorvosok összehasonlítják a két halotton talált nyomokat.

-      Szerintem nem kétséges, hogy a tettes ugyanaz - mondta Laura határozottan. A férfi ránézett:

-      Még egy-két év és megtanulja, hogy sohasem szabad kimondani a nem kétséges szavakat. Pláne nem ekkora felkiáltójellel a végén.

Laura mélyet lélegzett:

-      Leckéztet engem, hadnagy úr? - és metsző gúny lapult a hangjában. A férfi hűvösen pillantott rá.

-      Nem. Ahhoz túl kicsi a korkülönbség közöttünk.

Laura ezt lenyelte, nem tehetett mást. De forrt benne az indulat.

No, várj csak, jössz te még az én utcámba, gondolta.

-      Mit javasol most? - kérdezte Endor nagyon udvariasan. Olyannyira, hogy Laura is érezte ezt. Köszöni, de nem kér az efféle kenetes szövegből. Nyelt egyet, mert hát most mit mondjon? Nem veszekedhetnek folyton.

-      Azt javaslom, hogy menjünk el megnézni mindkét testet. Utána eldöntjük, mit tegyünk.

-      Remek ötlet. Mindig azt szoktam mondani, hogy a halottak sokat mesélhetnek az élőknek. Néha olyan felvilágosításokat kapok tőlük, amit egyetlen élő szemtanú sem lenne képes adni.

Laura oldalról pillantott rá - ezt most komolyan mondja? Az a baj ezzel a Sabin hadnaggyal - mormolta magában, némán -, hogy soha nem tudható, mikor beszél komolyan és mikor nem.

Most például egyáltalán nem lehetett biztos benne, nem tréfál-e. „Különös humora van" gondolta és felállt a székéről, jelezve: indulhatnak, akár máris.