Koltay András

Tíz tanulmány

a szólásszabadságról

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2018

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2018

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

E-mail: info-hu@wolterskluwer.com

Internet: www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: Varga Katalin

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Rajházi Mónika

Felelős szerkesztő: Dúll Kata, Horváth Krisztina

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-295-773-9

Termékkód: YEB1775

Szakmai partner:

Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerző:

Koltay András

Sorozatszerkesztők:

Koltay András

Nyakas Levente

A borító Johann Peter Hasenclever Das Lesekabinett című festményének felhasználásával készült.

© Koltay András, Budapest, 2018

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2018

Bevezetés

A magyar történelemben példa nélküli, hogy a szólás- és a sajtószabadság mint elismert és védett alapvető emberi jogok csaknem harminc éve megszakítatlanul integráns elemét képezik a jogrendszernek. E jogok a jogalkalmazási gyakorlat által kellő hangsúllyal veendők figyelembe, és ennek köszönhetően nemcsak a tételes jog szintjén, hanem alkotmánybírósági, hatósági és bírósági döntések ezreiben értelmeződnek újra és újra, kijelölve érvényesülési területüket és így határaikat is. Nem túlzás tehát a szólás- és a sajtószabadság robbanásszerű fejlődéséről beszélni Magyarországon a rendszerváltozás óta eltelt időszak tekintetében.

Jelen kötet az e jogokkal kapcsolatban felmerülő egyes fontos kérdésekről szól, korántsem kimerítő jelleggel, de a tárgyalt témák tekintetében jelezve a jogrendszer által az elmúlt három évtizedben bejárt utat, felvillantva a jogi gondolkodás és gyakorlat azon – mint említettem, korábban példa nélküli – gazdagságát, amelyet 1989‒90 óta élvezhetünk. Ennek az örömteli fejleménynek elsődleges haszonélvezője mindenki, aki a demokratikus nyilvánosság egészséges működésében érdekelt, és minden jogtudományi okoskodás is elsősorban őket kell hogy szolgálja. Mert hiába érheti – mindenkor – kritika a szólásszabadság állapotát, ha hátrább lépünk mindennapi küzdelmeinktől, és az elmúlt évtizedek folyamatait egészében vizsgáljuk, akkor aligha lehetünk elégedetlenek a kimondhatóság e folyamatok által kijelölt határait szemügyre véve, feltéve hogy az öntudatos, bátor, véleményét másokkal megosztó és mások véleményére kíváncsi, de az emberi méltóságot tiszteletben tartó polgárt képzeljük el magunk elé ideálként, a szólásszabadságra vonatkozó joganyag által tételezett emberképként.

A történelem érdekes fintora, hogy ezek azok az évek, amelyekben a korábbi szólásszabadság-dogmák sorra kérdőjeleződnek meg a nyugati világban is. Sorsszerű megkésettségünk ezúttal is tetten érhető. A demokratikus döntéshozatalt segítő eszközt szeretnénk látni a szólásszabadságban, miközben a választási kampányok egyre kevésbé a racionálisan gondolkodó embert célozzák. Az igazság felderítését reméljük a szólásszabadságtól a vitás kérdésekben, miközben nem hiszünk már az objektív igazságok létezésében. Az államtól tartunk leginkább, amely a szabadságra veszélyes lehet, miközben a befolyásos, magántulajdonú technológiai óriásvállalatok ma már tömegesen és napi szinten korlátozzák a nyilvánosság működését, széles körben szükségtelenné téve a szólásszabadság cizellált doktrínáinak további finomítását.

A klasszikus kép, a tájékozott, egymással vitatkozó, ‘okoskodó’ közösség képe halványul ugyan, de a szólás- és a sajtószabadság továbbra is a demokratikus társadalom egyik alapköve marad, mint ahogy az állam féken tartásának szüksége sem enyészik el a magáncenzúra árnyékában. E kötetben olvasható tíz tanulmány mindegyike olyan, amely az egyéni szabadság lehetséges terjedelmének kérdéseit feszegeti, mások – a beszéd által megsérthető fél – szabadságának figyelembevétele mellett, az örök egyensúlyozás kényszerét elfogadva. Szerepelnek benne írások, amelyek a szólásszabadság örökzöld kérdéseinek egyes aspektusait és magyar sajátosságait járják körül, a kötet második felében pedig szó esik a sajtószabadság egyes vonatkozásairól is, felvillantva az újabb, küszöbön álló jogi paradigmaváltás, azaz a magáncenzúra és a magánszabályozás megfelelő kezelésének szükségességét.

Milton, Dr. Johnson vagy éppen Kossuth és Széchenyi óta nagy utat járt be e jogok alkalmazása és értelmezése, de helyesen tesszük, ha a folyamatosan változó technológiától függetlenül erre az útra – a szólásszabadság fejlődésére – folyamatként tekintünk, amelyben újra és újra egyazon vagy nagyban hasonló kérdésekkel szembesülünk, amelyek helyes megválaszolása egy jól működő, szabad és az emberek egyenlő méltóságának elvére épülő társadalomhoz visz közelebb minket. Jelen kötet tanulmányai ugyan egy-egy pillanatfelvételt rögzítenek – amely rögzített kép már megírásukhoz képest is szükségszerűen változott –, de mögöttes kérdései nem avulnak el. A pillanatfelvételek mögött pedig mindenkor ott vannak az elmúlt évtizedek küzdelmei, vitái, jó és kevésbé szerencsés közpolitikai, alkotmánybírósági vagy bírósági döntései, így szándékaim szerint összességében hiteles képet festenek egy, Magyarország számára túlzás nélkül történelmi időszak igen fontos eleméről, a szólás- és a sajtószabadság formálódásáról.

Budapest, 2018. szeptember 1.

A szerző

Szólásszabadság az alkotmányokban

Amerikai, angol és magyar áttekintés

1. Bevezetés

A szólásszabadság jogának bőséges szakirodalmából a művek legnagyobb tömege a szabadság határainak megvonásával foglalkozik, de e jog kulturális és történelmi determináltsága miatt csak igen kevesen vállalkoznak e korlátok átfogó, összehasonlító, monografikus elemzésére. A jelen tanulmány szempontjából elsődleges fontosságú angolszász szakirodalomból például mindössze két olyan monográfiáról van tudomásom, amelyek különböző jogrendszerek szólásszabadságra vonatkozó szabályait átfogó jelleggel kísérelték meg egymással összevetni,[1] illetve 2017 áprilisára várható egy harmadik, a jog jelentősebb korlátait külön-külön bemutató és mérlegre tevő, több jogrendszert is vizsgáló kötet megjelenése.[2] A más jogrendszerre pillantásukat vető szerzők jobbára megelégednek egy-egy részkérdés áttekintésével, tekintettel arra, hogy önmagukban e részkérdések megítélése is olyan komplex, az írott jogi normákon túli kulturális és társadalmi ismereteket feltételeznek a vizsgált idegen jogrendszerek tekintetében, hogy ezek hiányában könnyen téves következtetéseket vonhat le a mégoly jószándékú szemlélődő is. Jelen tanulmány célkitűzései óvatosak, de még ezzel együtt sem kockázatmentesek. Nem ígér többet, mint a szólásszabadságnak a címben jelzett három jogrendszerben megtalálható alkotmányos védelmének – magának az alkotmányban, alkotmányos rendszerben található rendelkezésnek – vázlatos ismertetését. E három jogrendszer párhuzamos áttekintését, pontosabban a magyar, az angol, valamint az amerikai alkotmány egymás mellé helyezését indokolják az angol és a magyar alkotmány történeti fejlődésének egybeesései, azaz a kartális alkotmány hiánya és a szokásjog kiemelkedő szerepe. Az amerikai jog ideillesztése két módon is indokolható: érdekes megfigyelni a két common law ország által e tekintetben bejárt eltérő utat, illetve tudomásul véve az amerikai alkotmányosság egyre növekvő befolyását más nyugati államok jogrendszerére, a szólásszabadság tárgyának szinte bármely kérdésében elkerülhetetlen annak alapos vizsgálata. Az alkotmány megértéshez szükséges az elfogadásához, kialakulásához vezető út áttekintése is, de azt, majd a rendelkezésre álló normaszöveg(ek) elemzését nem követi azon lépcsőfok, amely az alkotmányi rendelkezés tényleges következményeinek áttekintéséhez vezetne, azaz a jog gyakorlásának határait vizsgálná. Ezúttal csak az első lépést kíséreljük megtenni a szólásszabadság összehasonlító elemzésében, ami azonban remélhetőleg önmagában sem lesz tanulságok nélküli.

2. Az alkotmányi rendelkezés elfogadásának körülményei

A szólásszabadság alkotmányba foglalása elsőként az Egyesült Államokban történt meg. Az 1776. június 12-én kelt Virginiai Nyilatkozat, amely egy hónappal megelőzte a Függetlenségi Nyilatkozat elfogadását, 12. szakaszában szólt a sajtó szabadságáról: „A sajtószabadság a szabadság egyik hatalmas védőbástyája, és azt soha más, mint zsarnoki kormányzatok, nem korlátozhatják.”[3] Ez az első írott, alkotmányi rendelkezés e jogról. Ennek ellenére az időközben önállóvá vált szövetségi állam 1787-es alkotmányába nem került alapjogi rendelkezés, sem a szólásszabadságra, sem más szabadságokra vonatkozóan. Ennek legfőbb oka az volt, hogy e szabadságjogok létezését az alapító atyák természetesnek tekintették, olyan jogoknak tekintették ezeket, amelyeket nem az újonnan alakuló szövetségi állam adott a polgárainak, így nem is rendelkezhet felőlük.[4] A föderalista felfogás szerint az alkotmány csak azon jogokról rendelkezhet, amelyeket a tagállamok átruháznak a szövetségi államra, ebből eredően azon kérdések, amelyekről a szöveg nem szól, a tagállamok hatáskörében maradnak.[5] Ez magyarázza a tagállami bill of rightsok létét; mert azért az egyéni szabadság törvénybe iktatását, éppen az angol koronával kapcsolatos rossz tapasztalataik miatt, nem bízták egészében a common law kodifikálatlan szabályaira.

Az alapjogi katalógus hiánya így lényegében a szövetségi állam hatalmának korlátozását célozta. Az alapító atyák közül a legszenvedélyesebben Alexander Hamilton tiltakozott egy szövetségi szintű Bill of Rights ellen. Mint A Föderalista 84. számában írta,

„[á]llítom, hogy a jogok jegyzéke […] nem csupán szükségtelen része lenne az indítványozott alkotmánynak, hanem még veszélyeket is rejtene magában. Kivételeket tartalmazna olyan jogkörök tekintetében, amelyeket nem is adtak meg, s ennélfogva kézenfekvőbb ürügyet szolgáltatna a megadottaknál számosabb vagy szélesebb jogkörök követelésére. Mert hát ugyan miért kinyilatkoztatni, hogy nem szabad olyasmit tenni, amire a szóban forgó jogkör nem is ad felhatalmazást? Például miért kellene kijelenti, hogy a sajtószabadság nem korlátozható, amikor nem adományoztak olyan jogkört, amely módot adna a korlátozására?”[6]

Ezzel egybecsengően nyilatkozott jóval később William Brennan, a szövetségi Legfelső Bíróság legendás bírája, aki szerint „a Jogok Nyilatkozatának szövegezői nem a jogok »létrehozását« célozták. Sokkal inkább azért alkották meg a Bill of Rightsot, hogy megakadályozzák kormányunkat az olyan jogok és szabadságok megsértésében, amelyeket előzőleg már létezőnek véltek.”[7]

Ugyanakkor nem minden tagállam képviselői gondolták ezt hasonlóan, és jogaik védelme érdekében ragaszkodtak a Jogok Nyilatkozatának szövetségi alkotmányba foglalásához.[8] A kompromisszum szerint végül valamennyi állam elfogadta és ratifikálta az alkotmányt, de többen csak azzal a feltétellel, hogy az hamarosan bővülni fog az alapjogokat magában foglaló kiegészítéssel.[9] A Bill of Rights első tervezete 1789. június 8-án látott napvilágot, még abban az évben elfogadták a végleges szöveget, és 1791-ben hatályba lépett az alkotmány első tíz kiegészítése, közöttük a szólás- és vallásszabadságról rendelkező Első Alkotmánykiegészítés.[10] (Történelmi egybeesés, hogy 1789 a szólásszabadság első alkotmányi megjelenésének éve az európai kontinensen is; az augusztusi francia deklaráció ember és polgár jogairól utóbb a forradalmi alkotmányok részévé vált.)

Anglia a mai napig nem rendelkezik egységes dokumentumba szerkesztett, kodifikált (kartális) alkotmánnyal. William Blackstone-nak az angol jogot összefoglaló, 18. század végi művében még nem is a személyes szabadságok felsorolásánál értekezik a szólásszabadságról, hanem a közrend elleni vétségek között, és a rágalmazás tortja, valamint az egyéb károkozásokból eredő igényekkel szembeni kifogások között tárgyalja a sajtó szabadságát.[11] Albert V. Dicey jó egy évszázaddal későbbi, híres alkotmányjogi művében rögzíti, hogy „Minden jogász tudja, hogy a »véleménymondás szabadsága« vagy »sajtószabadság« kifejezések sem törvénykönyvünkben, sem a common law szabályai között nem fordulnak elő. Mint műkifejezéseket bíróságaink sem ismerik. Angliában a gondolatszabadság vagy a szólásszabadság jogát soha nem jelentették ki.”[12] Természetesen Blackstone és Dicey nem tévedett. Amikor az európai országok közül elsőként Angliában megszületett a szólásszabadság, az lényegében a Csillagkamara mint sajtóügyi különbíróság megszüntetésével (1641), illetve később, a dicsőséges forradalom után az engedélyezési törvény (Licensing Act) hatályának lejártával (1694) és meghosszabbítása elmaradásával történt, anélkül, hogy a parlament bármely dokumentumban kimondta volna a jog elismerését. Ahogyan Dicey fogalmazott: a „censura […] nem annyira eltörültetett, mint inkább véget ért.”[13] Ennek ellenére sokatmondó, hogy tételes jogi rendelkezés hiányában is külön fejezetet szentelt a szólásszabadságnak címében is deklaráltan alkotmányjogi művében.

De ne gondoljuk azt, hogy a szabadság az angolok ölébe hullott, és kivívásukhoz ne lett volna szükség az elismerésükben ellenérdekelt hatalommal szembeni fellépésre. Az angol polgári forradalom utáni időszak a szólás- és sajtószabadság egyfajta nyitányának tekinthető, de alkotmányos elismerése nem tette szükségtelenné a több évszázados küzdelmet a határok folyamatos tágításáért.[14] Jeremy Paxman, a BBC újságírójának az „angolság” mibenlétéről írt könyve találóan fogalmazza meg az angol néplélek és a szabadságjogok viszonyát:

„Ha listába kellene gyűjtenem az angolok azon tulajdonságait, amelyek leginkább elkápráztatnak, […] akkor azt hiszem, legtöbbre azon tudatot tartanám, amely egy angollal azt mondatja, hogy »ismerem a jogaimat«. A nehezen kivívott jogokhoz való ragaszkodás mélyen gyökerezik. Ugyanez a szellem vívta ki a Magna Cartát, a Habeas Corpust, az esküdtszéki bíráskodást, a sajtószabadságot és a szabad választásokat. E küzdelmek hősei […] olyan harcosok soraiban állnak, akik nem féltek olyan szabadságok követelésétől, amelyeket máshol csak teljes forradalmak útján érhettek el.”[15]

A törvényi rendelkezés hiánya nem jelentette a szólásszabadság alkotmányos jogának el nem ismerését. A bíróságok eseti döntéseikben idővel egyre gyakrabban hivatkoztak a szólásszabadság jogára. Az angol jogrendszerben kiforrott rule of law doktrína megfelelő alkalmazása értelmében a szólásszabadság mint az egyéni szabadság egyik alkotóeleme nem a parlament által adott, így annak rendelkeznie sem kell védelméről ahhoz, hogy a bíróságok döntéseikben figyelembe vegyék, még akkor is, ha ezzel a parlament szuverenitása (az angol alkotmányos berendezkedés alapköve) csorbul. Csánk Béla, az angol sajtójog magyar kutatója írja a múlt század harmincas éveiben:

„Angliában […] a gondolatközlés elemi szabadságjogát mint valami teljesen magától értetődő dolgot fogják fel. […] A sajtószabadság Angliában tehát nem annyira törvényi, mint inkább iratlan alkotmány- és szokásjogi alapon nyugszik. De viszont olyan természetesen jelenvaló, mint a levegő, amelyet belélekzünk.”[16]

Az 1970-es évektől kezdve jelentősen megszaporodtak a szólásszabadságra hivatkozó, annak védelmi körét tágító bírói döntések.[17] A múlt század utolsó évtizedében és az új évezred elején aztán a Lordok Házában meghozott egyes bírói döntések már egyértelműen a szólásszabadság alkotmányos jogát rögzítették.[18]

Az európai egységesülési folyamat egyik állomásaként, az akkor frissen kormányt alakító New Labour egyik kampányígéretét beváltva, a parlament 1998-ban elfogadta a Human Rights Actet. Ezzel az Egyesült Királyságban is megvalósult az alapvető jogok kifejezett törvényi védelme. A törvény inkorporálta az Emberi Jogok Európai Egyezményét az Egyesült Királyság jogrendszerébe – melléklete révén immár más törvényi és common law szabályok kiegészítőjévé vált. Ez az átvétel, ami természetesen az Egyezmény szólásszabadságra vonatkozó 10. cikkére is kiterjed, feltétlenül több kozmetikai beavatkozásnál, és az utóbbi szűk két évtizedben jelentősen formálta az alapjogokat érintő bírósági gyakorlatot és parlamenti döntéshozatalt. A szólásszabadság így jelenleg egyfelől a „common law alkotmányon” keresztül része az angol jogrendnek, másfelől az Egyezményt magában foglaló törvény mint alkotmányos rangú jogszabály maga is az angol alkotmány részét képezi,[19] így végeredményben a 10. cikk az egyetlen tételes jogi norma, amely deklarálja a szólásszabadság védelmét Angliában.

A magyar alkotmányos fejlődés bizonyos hasonlóságokat mutat az angollal. A kontinensen Magyarország volt az utolsó állam, amely kartális alkotmányt fogadott el (nem számítva a Tanácsköztársaság alkotmányát és az 1946. évi I. tc.-et, tartósan ez csak 1949-ben történt meg), de ez nem jelenti azt, hogy a szólásszabadság ne élvezett volna már korábban is alkotmányos státust. A magyar jogi hagyomány a Hármaskönyv nemesi jogokat összefoglaló részére (I. rész, 9. cím, 4. §) vezeti vissza az egyéni szabadság védelmét, ami kimondta, hogy az uralkodó „közülök senkit, a törvény útján és kihallgatása nélkül, sem személyében, sem vagyonában meg nem háboríthat”.[20] A hagyományos felfogás szerint az uralkodói jogkör ilyetén való korlátozása kiterjed az „eszményi javakra, a gondolatra és annak termékeire is”.[21] Oly mélyen gyökerezett a nemesi szabadság e kívánalma a magyar jogi hagyományban, hogy Werbőczy István gyűjteményének közreadását követő három évszázad múltán, a reformkor nyitányát közvetlenül megelőző rendi országgyűlésen, amikor első ízben adott hangot egy megyei követ a szólásszabadság igényének, Bars vármegye delegáltja is a Tripartitum fenti passzusára hivatkozott, a feliratában foglalt követeléseket alátámasztandó.[22] Fontos kiemelni, hogy a Hármaskönyv szokásjogi gyűjtemény, azaz a benne foglalt jogoknak nem minden esetben létezett törvényi alapjuk, ez pedig az egyéni szabadságok alkotmányos elismerésének magyar megalapozását – az egészen eltérő történelmi körülmények ellenére is – valamelyest hasonlatossá teszi a common law angliai fejlődéséhez.

Kartális alkotmány hiányában így az 1848. áprilisi törvények sorában megszületett 1848. évi XVIII. tc. lett az első alkotmányerejű törvény, amely rendelkezett a sajtó szabadságáról: „Az előző vizsgálat eltöröltetvén örökre, s a sajtószabadság visszaállíttatván, ennek biztosítékául ideiglenesen rendeltetnek: 1. § Gondolatait sajtó útján mindenki szabadon közölheti, és szabadon terjesztheti.” A magyar közjogról alkotott általános felfogás tehát kodifikált alkotmány hiányában is alkotmányos jogként tekintett a szólás- és a sajtószabadságra. A Magyar Alkotmány Kátéja szerint (megjelent 1867-ben): „Mik Magyarországnak az államlakosokra vonatkozó jogai? […] Szabad-sajtóval s szólás-joggal bírnak.”[23] A Csekey István-féle alkotmányjogi tankönyv 1943-ban azt írta, hogy „Miként nincs alkotmánytörvényünk, a szabadságjogoknak sem szükségképpeni feltétele törvény alakjában való biztosításuk.”[24] Ezt követően a könyv felsorolta a szabadságjogok „fajait”, köztük a „szellemi élet és a szellemi érintkezés szabadságát”, mint amilyen a sajtószabadság.[25] Ezután a politikai változásoktól függően egyes, az alkotmány funkciójával felruházni kívánt törvények rendelkeztek a szólás (vélemény) szabadságáról, úgy, mint a Tanácsköztársaság alkotmánya (1919) és az 1946. évi I. tc. A közjogi berendezkedést tartósan meghatározó 1949. évi XX. törvény végül papíron kifejezetten is alkotmányos jog rangjára emelte, de a valóságban a magyar történelemben akkor már régóta nem tapasztalt brutális korlátozások alá vetette a szólás- és sajtószabadság jogát.

3. A szöveg

Az amerikai alkotmány első kiegészítése így rendelkezik:

„1. § A Kongresszus nem alkot törvényt vallás alapítása vagy vallás szabad gyakorlásának eltiltása tárgyában; nem csorbítja a szólás- vagy sajtószabadságot; nem csorbítja a népnek a békés gyülekezéshez való jogát, valamint azt, hogy a kormányhoz forduljon panaszok orvoslása céljából.”[26]

A szólásszabadság alkotmányos védelmének mibenlétére vonatkozóan számos megfejtendő rejtélyt tartalmaz ez a rövid rendelkezés. Miért a Kongresszus (a szövetségi törvényhozó testület) a kötelezett? Mit jelent pontosan a „nem csorbítja” kitétel, az alaposan indokolt és arányos korlátozások csorbításnak minősülnek-e? Mit ért a szöveg az alatt, hogy „nem alkot törvényt” a szólás- és sajtószabadság csorbítása tárgyában? (Az általánosan elterjedt magyar fordítás nem egészen pontos: az eredetiben a „shall make no law” nem csak a vallásszabadságra vonatkozik.)[27]

A Kongresszus kifejezett említése nem jelenti azt, hogy a tagállamok ne lennének kötelesek a szólásszabadság tiszteletben tartására, hiszen saját alkotmányuk nekik azt külön is előírta, a Tizennegyedik Alkotmánykiegészítés (1868) pedig kifejezetten kötelezővé is tette a tagállamok számára az Egyesült Államok polgárait megillető jogok biztosítását. Az ún. textualista – és a szövetségi Legfelső Bíróságban többségre soha szert nem tevő – álláspont szerint a „nem alkot törvényt” és a „nem csorbítja” egyszerűen azt jelenti, amit mond, tehát szó szerint értendő. Az e nézetet leghangsúlyosabban képviselő Hugo Black legfelső bírósági bíró értelmezésének megfelelően tehát a szólásszabadság egyszerűen korlátozhatatlan.[28] Arra alapozta elméletét, hogy senkinek, tehát a bíráknak sincs lehetőségük arra, hogy az Első Alkotmánykiegészítés megszövegezőit felülbírálják, a szavakat jelentésük alapján kell értelmezni, mert egyedül az tükrözi pontosan alkotóinak szándékát. Még saját érvrendszerét alkalmazva is több ellenérv hozható fel Black bíró álláspontjával szemben: ha szó szerint értelmezzük a szöveget, az csak a Kongresszusra – a Tizennegyedik Alkotmánykiegészítés óta pedig vele együtt a tagállami törvényhozásokra – terheli a tartózkodás kötelezettségét, így tehát elvben egyéb állami szervek, a kormány vagy a bíróságok korlátozhatják a szabad szólást.

A szövegezők szándékának kiolvasása – az ún. originalista alkotmányértelmezés alkalmazása – sem lehetséges a puszta szövegből anélkül, hogy a jogalkalmazó valamit „hozzátenne” a szöveghez. Alig néhány évvel a Bill of Rights hatálybalépése után egy, a First Amendmentet alkotmányba foglalóhoz hasonló összetételű törvényhozás fogadott el egy, a szólásszabadságot alapjaiban korlátozó törvényt (az ún. lázítási törvényt, Sedition Act 1798), ebből pedig az következik, hogy a jogot maguk sem vélték korlátozhatatlannak. Figyelembe kell venni azt a körülményt is, hogy az alkotmány eredetileg nem az emberi jogok védelme szempontjából határozta meg az új szövetségi állam kereteit: a cél sokkal inkább – a tagállamok szabadságát megóvandó – a szövetségi állam túlhatalmának korlátozása volt. Mindez az Első Alkotmánykiegészítés szövegezéséből is kiviláglik.

Az amerikai néplélekből fakad a természetes gyanakvás a kormányzat beavatkozásával szemben, legyen az támogató vagy korlátozó jellegű. E hozzáállás irodalmi megfogalmazása olvasható Harper Lee csaknem hatvan évig a fiókban heverő, végül 2015-ben megjelent, Menj, állíts őrt! c. regényében, a főhős apjának szájába adva a következő szavakat: „Egészséges öregember vagyok, aki alkotmányos, sőt zsigeri bizalmatlansággal viszonyul a gyámkodáshoz és a túlzottan nagy mennyiségben adagolt kormányzati támogatáshoz.”[29] A regény egy későbbi részében egy másik szereplő arról értekezik, hogy miért kell eltűrni a felháborító, zavaró vélemények megjelenését is:

„Édes istenem, […] bár az emberek nem értenek egyet a [Ku-Klux-] Klannal, semmiképp nem próbálják megakadályozni azt, hogy a tagjai lepedőbe bújjanak, és nyilvánosan bolondot csináljanak magukból. […] [P]arádézhat a Klan, ahogy csak kedve tartja, de ugye tudod, hogy ki lenne az első ember, aki megpróbálná megállítani őket, ha robbantgatni és verekedni kezdenének? […] Édesapád a törvény szerint él: mindenáron igyekszik megakadályozni, hogy valaki bántalmazza egy embertársát, aztán megfordul, és magát a szövetségi kormányt próbálja megállítani…”[30]

Az irodalmi ábrázolás megalapozottságát a jogtudomány is megerősíti. A szélsőséges vélemények képviselői az amerikai jogi felfogás szerint nem a szólásszabadság hősei, hanem elviselendő velejárói; de megállapításukhoz nincsen szükség az állam óvó – és a szabadságot korlátozó – karjaira. Oliver W. Holmes bíró nem azért írt a szélsőséges politikai vélemények védelmének szabadságát támogató különvéleményt a modern szólásszabadság-védelem nyitányaként szolgáló Abrams v. US ügyben,[31] mert értékesnek, vagy legalábbis megfontolandónak vélte a szórólapot osztogató kommunista agitátor véleményét 1919-ben, hanem azért, mert a „szegény, szerencsétlen ismeretlen” nem jelenthet veszélyt egy erős, magabiztos társadalomra.[32] A bármilyen irányú állami gyámkodástól való távolságtartás tehát az amerikai alkotmányosság ‘alapélménye’, és ez tükröződik az alkotmány szövegének értelmezésében is.

A bíróság többsége egyébként soha nem osztotta Black bíró textualista álláspontját. Azzal élesen ellentétes véleményt fogalmazott meg Felix Frankfurter bíró, aki szerint nincsenek abszolút jogok, és az összeütköző érdekeket az adott tényállásban mérlegre téve a bíróság dönthet a szólásszabadság és más alapvető jogok korlátozásáról. A versengő érdekek közötti döntés jobban szolgálja a köz érdekét, mint az, ha rugalmatlan dogmák alkalmazásával születne meg a bíróság ítélete.[33]

A Legfelső Bíróság azonban nem lehet képes a tömören megfogalmazott alkotmányszövegből kiolvasni azt, hogy pontosan milyen korlátozás minősül alkotmányba ütközőnek, és mi az, ami megengedett, ezért lényegében a szövegtől függetlenedett, saját, önálló, csaknem száz éve – az Abrams-döntés óta – folyamatosan gazdagodó értelmezési rendszert alkotott meg, egyfajta alkotmányon túli, bírói ítéletekre épülő, „common law alkotmányt”.[34] Lehet a döntés jó vagy rossz, de biztosan nem következik magából az alkotmány szövegéből.[35]

Angliában az a furcsa helyzet állt elő, hogy az Emberi Jogok Európai Egyezményének 10. cikke tekinthető az egyetlen, a szólásszabadságra vonatkozó alkotmányos rendelkezésnek. Ettől függetlenül a szólásszabadságot érintő ügyekben a bíróságok továbbra is a common law alkotmányt tekintik kiindulópontnak, a Human Rights Act 1998 az új évezredben mégis jelentős változást hozott. A törvény hatálya csak az állami szervekre, hatóságokra terjed ki, magánszemélyekre és magánszervezetekre nem [6. szakasz (1) bekezdés]. Így a bíróságok számára előírt kötelezettség, hogy biztosítsák a törvényben foglalt jogok érvényesülését a jogviták eldöntésekor. Ily módon közvetve mégis csak érvényesül a törvény az állami szférán kívül is, például a magánszemélyek és a média közötti jogvitákban.[36]

A sajtószabadság védelme érdekében az Egyezményhez képest még egy garanciát építettek a törvénybe: a 12. szakasz rendelése szerint általános alapelv a szólásszabadság kiemelt védelme, a médiára tekintettel. A rendelkezés értelmében a szólásszabadság jogára fokozott figyelemmel kell lenni, mielőtt a bíróság olyan szankciót alkalmazna, amely azt csorbítaná. Előzetes korlátozás (a megjelenés megakadályozása a valószínűsíthető jogsértés miatt) csak akkor lehetséges, ha a kérelmező bizonyítja, hogy megjelenés esetén egy jogi eljárásban nagy valószínűséggel megállapítható lenne a jogsértés. Ez a speciális védelem elsősorban azért került a törvénybe, mert a média egy része attól tartott, hogy az Egyezmény átvételével nemcsak az annak 10. cikkében szereplő szólásszabadság, hanem a 6. cikkben szereplő magánszféra védelme is megerősödik – ez utóbbi a média kárára. A szólásszabadság kiemelt védelme azonban nem jelent korlátozhatatlanságot, hiszen maga az Egyezmény 10. cikk (2) bekezdése is meghatároz számos olyan indokot, amely alapján a szólásszabadság korlátozható.

A bíróságoknak valamennyi jogszabályt úgy kell értelmezniük, hogy azok feltárt jelentése kompatibilis legyen az Egyezményben foglalt jogokkal (3. szakasz). Ha a vizsgált törvénynek nem lehetséges olyan értelmezést adni, amely összefér például a szólásszabadság jogával, a bíróság deklarálja az összeférhetetlenséget (4. szakasz). Ezek után az illetékes miniszter gyorsított eljárásával módosíthatja a szóban forgó törvényt, amennyiben úgy véli, hogy valamely kényszerítő ok (compelling reason) ezt kívánja, de ez nem előírt kötelezettség a számára, így hatályban is hagyhatja a korlátozó törvényt [10. szakasz (2)–(3) bekezdés]. A törvény mindazonáltal egy igen érdekes kapcsolatrendszer, szükségszerű dialógus lehetőségét teremtette meg a kormányzat, a parlament és a bíróságok között.[37] Mindezen túlmenően, az angol bírói karnak a törvény szerint kötelezően figyelembe kell vennie a strasbourgi bíróság döntéseit [2. szakasz (1) bekezdés a) pont], azok azonban nem kötik meg a kezét. Az Egyezmény átvétele nem befolyásolja alapjaiban a common law további fejlődését, tehát a szólásszabadság jogának olyan megnyilvánulásai, amelyeket a strasbourgi gyakorlat esetleg az angolhoz képest kevésbé véd, továbbra is a korábbi védelmet élvezhetik (11. szakasz).

Magyarországon az első tartósan fennálló kartális alkotmány, az 1949. évi XX. törvény az 1972-es alkotmányreformig a jellegzetes sztálinista kifejezésekkel és deklaráltan is korlátozott mértékben biztosította a jog gyakorlását: „55. § (1) A Magyar Népköztársaság a dolgozók érdekeinek megfelelően biztosítja a szólásszabadságot, a sajtószabadságot, a gyülekezési szabadságot. (2) Az állam e jogok érvényesítésére a dolgozók rendelkezésére bocsátja a szükséges anyagi eszközöket.” A ‘dolgozókra’ mint a jog gyakorlására egyedüliként jogosult társadalmi osztályra, illetve azok érdekeire történő hivatkozás egyébként már korábban, a Tanácsköztársaság 1919-es, rövid életű alkotmányában is megjelent (8. szakasz). Az 1972-es reform után egészen 1989. január 24-ig hatályban maradt szöveg kizárólag stiláris változtatásokat vezetett be, illetve megváltozott a szakaszok számozása is: „64. § A Magyar Népköztársaság a szocializmus, a nép érdekeinek megfelelően biztosítja a szólásszabadságot, a sajtószabadságot és a gyülekezési szabadságot.” A ‘dolgozók’ korábbi köre immár kibővült, és elvileg az egész nép a jogok potenciális gyakorlójává vált.

Még a Népköztársaság idején, 1989 januárjában hatályba lépett új szöveg levetkőzte ezeket az időközben kellemetlenné váló frázisokat: „64. § A Magyar Népköztársaság biztosítja a szólásszabadságot és a sajtószabadságot.” Az alig néhány hónapig hatályban maradt szöveget új váltotta fel (ismét új számozással) az új társadalmi és politikai rendszer kezdőnapján, 1989. október 23-án: „61. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabad véleménynyilvánításra, továbbá arra, hogy a közérdekű adatokat megismerje, illetőleg terjessze. (2) A Magyar Köztársaság elismeri és védi a sajtó szabadságát.” Figyelemre méltó, hogy – talán az előző rendszerrel való teljes szakítást hangsúlyozandó – a magyar történelmi hagyományban erőteljesebben gyökerező „szólásszabadság” kifejezést – az 1946. évi I. tc. terminológiáját visszaidézve – ekkor váltotta fel a „szabad véleménynyilvánítás”.

A 2011-ben elfogadott és 2012-ben hatályba lépett Alaptörvény – máris több módosításon átesve – jelenleg hatályos szövege az alkotmány műfajához képest szokatlan bőbeszédűséggel rendelkezik a szólásszabadság (ill. a normaszövegben még mindig a „véleménynyilvánítás szabadsága”) védelméről. A korábbi alkotmányhoz képest újdonságot jelent a „demokratikus közvélemény kialakulásához szükséges szabad tájékoztatás” érdekének elismerése [(2) bekezdés], aminek feltételeit az állam biztosítja; ezzel a sajtószabadság objektív, intézményi oldala, azaz a tevőleges állami kötelezettség elismerése kifejezetten is megjelenik a normaszövegben.[38] A (3) bekezdés – alkotmányi szinten szükségtelennek tekinthető módon – a politikai reklámok közzétételének korlátait szabja meg, a (4)–(5) bekezdés pedig a személyiségvédelem erősítésétől a gyűlöletbeszéd szigorúbb korlátozásáig, sőt polgári jogi szabályozásig sok mindenre ‘jó lehet’. E rendelkezések egyfelől nehezen értelmezhetők, másfelől – részkérdéseket rendezni próbálván – ‘műfajilag’ alapvetően kilógnak az alkotmányból. Egy, a (6) bekezdéshez hasonló passzus már 1989 óta része az alkotmányos rendelkezéseknek, és egyes, a sajtószabadsággal szorosan összefüggő törvények sarkalatosságáról rendelkezik.

Magyarországon is jellemző, hogy a szólásszabadsággal kapcsolatos döntések, a jog határainak kijelölése elszakadnak az alkotmány szövegétől. Szinte evidens módon igaz ez az Alaptörvény előtti normaszövegre, amely lakonikusan, csak a deklaráció szintjén szólt a szólás- és sajtószabadságról. Az Alaptörvény hatálybalépése óta eltelt időben egyelőre nem úgy fest, hogy a terjengősebb rendelkezések megléte önmagában jelentős hatást gyakorolna a felsőbírósági vagy alkotmánybírósági gyakorlatra, de túl korai még e tekintetben mérleget vonni.

4. A szólásszabadság és sajtószabadság elválasztása

A szólás- és sajtószabadság az Egyesült Államok jogrendszerében, az Első Alkotmánykiegészítéshez kapcsolódó ítéletekben és jogirodalomban azonos jelentéssel szerepel, annak ellenére, hogy sajtószabadság önálló említést nyer az amerikai alkotmányban (Press Clause).[39] A különbségtétel hiánya oda vezet, hogy a szövetségi Legfelső Bíróság a mai napig sem adott önálló tartalmat a sajtószabadság alapjogának.[40] Ezzel együtt is, tekintettel a szólásszabadság európai szemmel páratlanul széles körű védelmére, a média működése a különbségtétel elmaradása miatt nem szenved hátrányt, azaz nem vonatkozik rá szigorú jogi korlátozás, igaz, többletjogokat sem igen élvezhet.

Ez nem jelenti azt, hogy egyes amerikai szerzők ne érveltek volna a szólás- és sajtószabadság szükséges különválasztása mellett.[41] Potter Stewart, a Legfelső Bíróság bírája, a múlt század hetvenes éveiben kifejtette, hogy a sajtószabadság – a szólásszabadsággal ellentétben – nem egyéni, individuális jogosultság, hanem a médiát mint intézményt illeti meg.[42] A média az egyetlen olyan magánvállalkozás, amely konkrétan nevesítve alkotmányos védelemben részesül.[43] A sajtószabadság nem a médiában dolgozó egyént, hanem az intézményt védi, így a sajtószabadsághoz kapcsolódó esetleges többletjogok és -kötelezettségek is az intézményt illetik, illetve terhelik.

Egy másik szempontot kiemelve, William Brennan bíró egy beszédében a sajtószabadságot nem tekintette a szólásszabadsághoz hasonlóan széles körben korlátozhatatlannak. Mint mondta, a médiának tudomásul kell vennie, hogy olyan munkát végez, amelyben többféle, egymásnak akár ellentmondó érdekre is tekintettel kell lennie, és teljesítenie kell bizonyos többletkötelezettségeket is.[44] Brennan – hasonlóan Stewarthoz – a sajtószabadság megalapozásául szolgáló közösségi érdekeket emelte ki mint a szólásszabadsághoz képesti legfőbb különbséget.

Ha a Legfelső Bíróság gyakorlatában nem is, a fenti nézetek az újabb szakirodalomban is jelen vannak. Sonja West több tanulmányában is a sajtószabadság „különállósága” mellett érvel.[45] Álláspontja szerint az nem vonatkozhat kizárólag a közzététel és a terjesztés jogára, azaz nem pusztán bizonyos technológiák szabad használatát védi, hanem demokratikus funkciója is van, az Első Alkotmánykiegészítésre vonatkozó gyakorlat mégis vonakodik elismerni e jog különállóságát.[46] West szerint, ha mindenkit, aki a szólásszabadságát gyakorolja, felruházunk egyúttal a sajtószabadság – azonos mértékű – védelmével is, az paradox módon a sajtószabadság leértékelődéséhez vezet, mert ez a megközelítés figyelmen kívül hagyja a média sajátos társadalmi szerepét.[47] A média és a benne dolgozó újságírók ugyanis nem csak közzéteszik az egyes véleményeket: a média a társadalmi nyilvánosság elsőszámú mozgatója, motorja és fóruma. A média nem eshet azonos megítélés alá a szólásszabadságát hangosbeszélők segítségével gyakorló egyének csoportjával, még akkor sem, ha az új technológiák alkalmazásával ma már bárki gyűjthet híreket és közzé is teheti azokat.[48] West szerint a technológiai változást a Press Clause értelmezésekor nem lehet figyelmen kívül hagyni; amíg a 18. század végén a sajtó védelme a nyomtatás technológiájának alkotmányos védelmét jelentette, addig ma a – jóval szélesebb kör számára rendelkezésre álló – technológia védelme mellé a médiára háruló szerep (a demokráciában betöltött funkció) védelmét is bele kell érteni az Első Alkotmánykiegészítés szövegébe.[49] (Tekintettel azonban arra, hogy az Egyesült Államok joga a szólásszabadságnak széles körű szabadságot nyújt, a sajtószabadság különállása nem feltétlenül a kimondhatóság határainak további tágításában, hanem a média számára fontos előjogok biztosításában nyilvánulna meg, például a forrásvédelemben vagy a különleges belépési jogosultságok biztosításában).

Angliában kell keresni az unalomig idézett mondás gyökereit, amely szerint a média „a negyedik hatalmi ág”. E közhelynek minden valószínűség szerint Thomas Carlyle-nál keresendő az eredője, aki először tette nyomtatásban közzé azt a metaforát, hogy a sajtó a „negyedik rend” (fourth estate). Carlyle írásában egyébként Edmund Burke-nek tulajdonítja ezt a később nagy karriert befutó, eközben pedig alaposan eltorzított fordulatot, bár Burke írásaiban sehol nem szerepel, így jobb híján mégis Carlyle-nak kell azt betudnunk:

„Burke azt mondta, hogy három rend van a parlamentben; de az újságírók karzatán ott ül a negyedik rend, jelentékenyebb, mint a másik három együttvéve. […] Parlament nekünk az irodalom is. Gyakran mondom, a nyomtatás, amely szükségszerűleg következik az írás után, egyenértékű a demokráciával; fedezd föl az írás mesterségét, s a demokrácia kikerülhetetlen. […] Bárki, ha tud beszélni, amint most egy egész nemzethez szól, hatalommá, a kormányzat egyik ágává növi ki magát, elidegeníthetetlen súllyal a törvényalkotásban, a hatalom minden tényében.”[50]

A kép, amely szerint a média a papság, a nemesség és a közemberek melletti „negyedik rend”, illetve még ennél is több, önálló hatalmi ág, kétségkívül megragadó. Hogy tovább fokozzuk a zavart, idézzük fel még a sokoldalú angol politikus, Horace Walpole hasonló gondolatát, aki hatalmának érzékeltetésére „a parlament harmadik kamarájának” nevezte a sajtót.[51] Carlyle metaforájának sikerétől függetlenül, a sajtószabadság és a szólásszabadság joga a nem kodifikált angol alkotmányban sem vált el egymástól. Dicey is felváltva, egymás megfelelőiként használta a két kategóriát, hol „szabad véleménymondásról” (free expression of opinion), hol „gondolatszabadságról” (freedom of thought), hol – az előbbiek szinonimájaként – „sajtószabadságról” (liberty of the press) szól.[52] Figyelembe véve a törvénybe foglalt alkotmányos rendelkezés hiányát és azt, hogy a common law felfogás az egyéni szabadság terjedelmét nem a jogot biztosító tételes jogi rendelkezés értelmezése, hanem a gyakorlatban alkalmazott korlátozások felől közelítve azonosítja (azaz mindent ki szabad mondani/nyomtatni, amit a bíró nem tilt meg), a két jog differenciálódásának elmaradása nem meglepő. Ezen a Human Rights Act 2000-es hatálybalépése sem változtatott, már csak azért sem, mert a 10. cikk (1) bekezdése maga sem választja szét egyértelműen e két jogot, és jogként csak a „kifejezés szabadságáról” (freedom of expression) szól, és bár emellett egyes médiumokat konkrétan említ (műsorszolgáltató, televízió, mozi), ezt csak bizonyos, az ezekre vonatkozó engedélyezési rendszerek fenntartására való állami lehetőség elismerése érdekében teszi.

Azon országokban, ahol önálló sajtótörvény létezik, a szólás- és sajtószabadság joga legtöbbször szinte magától értetődően válik el egymástól. A két jog eltérő határokkal, és gyakorlói eltérő jogosultságokkal rendelkeznek, amelyeket különböző elméleti megfontolások támasztanak alá; különösen a média demokratikus feladata és felelőssége az, ami ezt a szétválasztást indokolja. Magyarországon már az első, 1848-as sajtótörvény – ami különálló alkotmány hiányában alkotmányerejű törvénynek tekinthető – meghatározta a sajtódeliktumokat, amelyeket értelemszerűen csak sajtó útján lehetett elkövetni. Az 1914-es sajtótörvény kihirdetésekor ellenben már régóta hatályos volt a Csemegi-kódex, nem sokkal később pedig kihirdették a becsület védelméről szóló 1914. évi XLI. törvénycikket, tehát egyre több, eltérő tartalmú korlátozás vonatkozott a sajtóra és a sajtón kívüli megszólalóra.

A rendszerváltozás, 1989 után nyílt meg annak lehetősége, hogy a magyar jogrendszer a két jogot modern elvi alapokon állva, a történelmi tapasztalatokat leszűrve különböztesse meg, levonva azokból a jogállamban elfogadható következtetéseket mind a médiaszabályozás, mind a szólásszabadság általános korlátai és az esetleges többletjogok vonatkozásában. Erre ösztökélt az 1989–90-ben alapvetően módosult Alkotmány, illetve ezt teszi a jelenleg hatályos Alaptörvény is, ami szintén külön említi a véleménynyilvánítási (szólás-)[53] és sajtószabadságot. A normaszöveg azonban nem ad támpontot arra nézvést, hogy miben is áll a különbség, ellenben elsősorban az Alkotmánybíróság elvi állásfoglalásokat tartalmazó határozataiból e tekintetben összeáll valamiféle kép. A szólásszabadság határaival foglalkozó első, 30/1992. (V. 26.) AB határozat szerint a véleményszabadság a kommunikációs szabadságjogok ‘anyagjoga’, így a sajtószabadság is abból vezethető le. Az anyajog-koncepció ugyanakkor fenntartással kezelendő, mert az következik belőle, hogy az anyajog (ezúttal a véleményszabadság) védelmi ereje átszáll a belőle fakadó többi jogra, azaz a sajtószabadság védelme nem lehet annál tágabb körű (a ‘gyermek’ nem lehet erősebb az ‘anyánál’). Győrfi Tamás szerint viszont az anyajog-koncepciónak csak akkor lenne értelme, ha a ‘gyermekek’ túlnőnének ‘szülőjükön’[54] – erről azonban az Alkotmánybíróság gyakorlata nem szól. Az alaptörvényi szint alatti jogi szabályozásban a sajtószabadság részben bővebb, részben szűkebb jog a véleményszabadsághoz képest, hiszen a média egyfelől bizonyos többletjogokat élvez, másfelől többletkötelezettségekkel is rendelkezik. Így az ‘anyajog’ az Alkotmánybíróság által használt értelemben inkább elméleti konstrukció marad, különösebb praktikus következmény nélkül.

De akkor mi indokolja a két jognak a differenciálódás irányába ható értelmezését? A 37/1992. (VI. 10.) AB határozat szerint „[a] véleménynyilvánítási szabadság a sajtószabadság vonatkozásában sajátosan érvényesül. A sajtó szabadságát arra figyelemmel kell garantálnia az államnak, hogy a »sajtó« a véleményalkotáshoz szükséges információszerzésnek, a véleménynyilvánításnak és véleményformálásnak kitüntetett fontosságú eszköze.” Az Alkotmánybíróság tehát – megítélésem szerint helyesen – a kezdetektől fogva a funkciója alapján különbözteti meg a szólás- és a sajtószabadságot. Ez a mára kiforrott tétel nyert megerősítést a médiaszabályozás számos alapkérdését alkotmányossági kontroll alá vető 165/2011. (XII. 20.) AB határozatban:

„[A] sajtószabadság, amennyiben a szólás, a közlés, a vélemény szabad kinyilvánítását szolgálja, védelme szintén kettős meghatározottságú: a szubjektív alanyi jogi jelleg mellett a közösség oldaláról a demokratikus közvélemény megteremtését és fenntartását szolgálja. […] Az Alkotmánybíróság – a média strukturális elemeinek megkülönböztetése nélkül, árnyalva a sajtószabadság tartalmát – úgy foglalt állást, hogy az egyszerre eszköze a szabad véleménynyilvánításnak, a tájékoztatásnak, valamint a tájékozódásnak.”

Mi több, az Alaptörvény IX. cikk (2) bekezdésének egyik fordulata is e szereppel hozható összefüggésbe: „Magyarország […] biztosítja a demokratikus közvélemény kialakulásához szükséges szabad tájékoztatás feltételeit.” A magyar alkotmányos rendszerben tehát a sajtószabadság instrumentális jog, jogosultja, a média pedig a demokratikus nyilvánosság alapintézménye. Ezzel párhuzamosan az állam köteles elősegíteni a médiapiac sokszínűségét – ez lenne a sajtószabadsággal kapcsolatos állami intézményvédelmi kötelezettség.[55]

5. A védelem hatóköre

Pusztán az alkotmányok szövegét elemezve nem lehet meghatározni azt, hogy mire terjed ki a szólásszabadság védelme, azaz hogy melyek azok a mások számára érzékelhető, expresszív tartalommal bíró emberi megnyilvánulások, amelyekkel kapcsolatban felmerül az alkotmányos védelem, és amelyek korlátozásakor az alkotmányos rend nyújtotta védelmet figyelembe kell venni. (A tételes rendelkezés nélküli angol alkotmány pedig fogalmilag sem tartalmazhat efféle meghatározást.)

Nyilvánvaló, hogy az írásos, nyomtatott kifejezések is ‘szólásnak’ (véleménynek, kifejezésnek stb.) minősülnek, hasonlóan a különböző médiumok tartalmaihoz vagy a filmalkotásokhoz. Szólásnak minősülhetnek a képek és más, vizuálisan érzékelhető tárgyak, ábrázolások, művészi alkotások. Akadnak ellenben olyan, szóban elhangzó vagy leírt, kinyomtatott megnyilvánulások is, amelyekről fel sem tételezzük, hogy a szólásszabadság védelmét élveznék: a hamis tanúzás a bíróságon, a szerződéskötés aktusa szóban vagy írásban, a házasságkötés során történő nyilatkozat- vagy eskütétel vagy a bűncselekmény elkövetésére való felhívás esetében fel sem merül, hogy az elhangzó szavakat a szólásszabadság védelmi körébe kellene vonni. A jogellenes fenyegetés szavai maguk a tiltott cselekmények; a hamis tanúzás maga a bűncselekmény, amely verbális kifejezések útján valósul meg; az anyakönyvvezető előtt kimondott „igen” maga a házasságkötés aktusa; a felmondás maga a szerződéses jogviszony egyoldalú megszüntetése – bár kivétel nélkül verbális kifejezésekről van szó, mégsem tekinthető egyik sem a szólásszabadság megnyilvánulásának.[56] Ugyanakkor akadnak olyan cselekmények, amelyek kifejezett szavak nélkül is egyértelműen élvezik a szólásszabadság védelmét: a néma tüntetések, a sztrájkok, a jelvények,[57] a valamely üzenetet hordozó ruházat (például egyenruha, karszalag,[58] fejkendő[59]) viselése, a katonai behívó elégetése,[60] a választáson induló jelöltek támogatása,[61] a tömeges parkban alvás[62] vagy a tánc.[63]

A szólásszabadság védett körén belül is akadnak olyan szólások, amelyek fokozottabban védettek. A ‘politikai’ szólást, tehát a közügyekben folytatott vitát, kifejtett véleményt minden jogrendszer kiemelten óvja, még akkor is, ha mások jogainak sérelméhez vezethetnek. E véleményeket tekinthetjük a szólásszabadság legjobban védett ‘belső magjának’. Persze önmagában a politikai kategóriájának meghatározása sem könnyű. Alexander Meiklejohn például kitágította azt az irodalommal és a művészetekkel is,[64] Eric Barendt szerint pedig politikai szólásnak tekinthető minden olyan vélemény, amely hozzájárulhat a közvélemény alakításához a témák olyan széles körében, amelyre egy gondolkodó állampolgár közügyként tekinthet.[65]

Az alkotmányok szövege nem ad fogódzót a tekintetben, hogy mit kell „speech” vagy „vélemény” alatt érteni, ez teljes egészében a jogalkalmazó szervekre bízott kérdés, így az általuk szabadon formálható, bár gyanítható, hogy az amerikai alapító atyák elsősorban az értelmes közéleti viták előmozdítását tartották védendő értéknek (ahogyan az alkotmányos szólásszabadságért folytatott küzdelem magyar hősei is), nem tulajdonítva túlzottan széles értelmet a ‘szólás’ kategóriájának. A hatókör meghatározásának funkciója annak azonosítása, hogy a szólásszabadságot mely típusú emberi cselekvés jogi megítélése tekintetében szükséges figyelembe venni, és kell így az adott típusra vonatkozó szabályokat alkalmazni.[66] A jogalkalmazói gyakorlat változásával a jog hatóköre is formálódik, még az alkotmányszöveg változatlansága mellett is: Török Bernát példaként hozza a kereskedelmi célú reklámot és a rágalmazást, amelyek a 20. század első felében az amerikai Legfelső Bíróság gyakorlata alapján a szólásszabadság hatókörén kívül rekedtek, ma pedig már széles körben védelmet élveznek.[67] Bár ez a két szólástípus a magyar alkotmányos gyakorlat szerint is releváns a szabadság gyakorlása szempontjából, a magyar jogrendszer még nem tart ott, ahol az amerikai, amely bizonyos esetekben az alvást vagy a sztriptíztáncot is véleményként azonosítja: Sólyom László az Alkotmánybíróság első éveit összefoglaló munkájában azt írja, hogy az önkormányzati rendeletet, amely „a közterületen öltözékével és magatartásával nemi vágyat keltő személyeket” szabálysértési bírsággal sújtotta, „nehéz lett volna” a testületnek a szólásszabadsághoz való jog alapján elbírálni.[68]

6. A lehetséges korlátozási szempontok

Különbséget kell tenni a szólás határainak megvonása és az így meghatározott kategóriák védelmének mértéke között. Első lépésben el kell dönteni, hogy a vizsgált kifejezés/cselekmény tekinthető-e szólásnak, igenlő válasz esetén pedig a következő lépésben meg kell határozni, hogy milyen mértékű védelmet élvez. A kartális vagy történeti alkotmányok ebben sem adnak különösebb eligazítást, az utóbbi (az angol) elvben sem igen tehetné.

Az amerikai alkotmány nem határoz meg szempontokat a szóláskorlátozásra, így a jog határainak megvonása teljes egészében a jogalkalmazásra marad. A közéleti szereplők csökkentett erejű személyiségvédelmét megalapozó New York Times v. Sullivan ügy[69] ítéletében a Legfelső Bíróság által megállapított mérce (a választott köztisztséget viselők csak akkor perelhetnek sikerrel a megbízatásukkal kapcsolatban tett, jóhírnevet sértő állítások közzététele esetén, ha bizonyítják, hogy a közlő rosszhiszemű volt, azaz tudta, hogy állítása valótlan, vagy azért nem tudott annak valótlanságáról, mert igazságtartalmának vizsgálatakor súlyosan gondatlanul járt el) vagy a clear and present danger doktrína (a lázítás, gyűlölködés, jogellenes cselekményre való rábírás csak akkor korlátozható, ha világosan látható és közvetlenül fenyegető a veszély, hogy a kifejtett vélemény hatására annak közönsége azonnali jogsértéseket követ el)[70] nem olvasható ki az Első Alkotmánykiegészítés szövegéből, mégis az amerikai szólásszabadság talán legismertebb két mércéjének számítanak.

Némileg könnyebb a helyzet, legalábbis szélesebb a lehetséges értelmezések köre, ha olyan alkotmányból akarunk kiolvasni valamit a szólásszabadság korlátozásáról, amelyik nincs egységes dokumentumban rögzítve. Blackstone monumentális Kommentárjai a sajtó szabadságát az előzetes korlátozás, a cenzúra tilalmával azonosították,[71] a bíróság általi utólagos felelősségre vonást megengedhetőnek tekintve, annak korlátairól mit sem szólva. „A sajtójog minden ereje a repressióban összpontosul” – írta Tarnai János e korról értekezve az első magyar összehasonlító sajtójogi munkában.[72] Bő évszázaddal később Dicey is arról írt, hogy a sajtószabadság voltaképpen a cenzúra tilalmát jelenti, és a kifejtett vélemény korlátozásának kereteit az angol alkotmány nem határozza meg, az a bíróságokra van bízva, pontosabban a sajtóperekben döntő esküdtszékre; mint írta, a jog tartalma „alig áll egyébből, mint hogy jogunk van írni és mondani mindazt, amit egy tizenkét szatócsból álló jury helyesnek tart”.[73] A képet az újabb kutatások árnyalják: ugyan Blackstone és kortársa, Lord Mansfield főbíró nyomán ez a nézet terjedt el (egészen a 20. századig hatóan), kortársaik számos tekintetben vitatták az utólagos felelősségre vonás során alkalmazott szabályok sajtószabadsággal való összeférhetőségét, a kimondhatóság határainak kiterjesztését követelve.[74]

A cenzúra tilalma a sajtószabadság fogalmával Magyarországon is elválaszthatatlanul összetapadt: az 1848. márciusi, a Landerer-nyomdában cenzori bélyegző nélkül sokszorosított 12 pont első követelése az áprilisi sajtótörvény preambulumában később törvényi szinten is elismerést nyert. Ezt követően, groteszk módon, a tragikus történelmi helyzetekben alkotott, jogállami alkotmányokkal nem rokonítható alkotmányok azok, amelyekben támpontokat találunk a szólásszabadság korlátozásához. Ilyen a „dolgozók” érdekeire és a „munkásság” jogaira való utalás az 1949-es és korábban a Tanácsköztársaság alkotmányában. Az 1989‒90-ben kialakult alkotmányszöveg nem tartalmazott korlátozó rendelkezést, és eredeti szövegállapotában a 2011-es Alaptörvény sem.

A hatályos változat azonban részletesen szól a médiabeli politikai reklámok korlátairól [IX. cikk (3) bek.], az emberi méltóság [(4) bek.] és egyes közösségek „méltóságának” a szólásszabadsággal szembeni védelméről [(5) bek.]. Ez utóbbi három szövegrész a szólásszabadság egy-egy fontos kérdését érinti, azaz nem tekinthetők általános érvényű korlátozási szempontoknak. A politikai reklám mint sajátos vélemény alkotmánybeli korlátozása egy jól körülhatárolható, kizárólag kampányidőszakokban, a televízióban, rádióban vagy lekérhető médiaszolgáltatásban közzétett, a jelölő szervezetek által megrendelt tartalomra vonatkozóan ír elő pontos szabályokat. Ezzel szemben az emberi méltóságot sértő vélemények tilalma elnagyolt, így nehezen értelmezhető. Ha abból indulunk ki, hogy az emberi méltóság minden emberi (és személyiségi) jog eredője, és azonos tartalmú az Alkotmánybíróság által korábban kinyilvánított méltóság-fogalommal,[75] akkor ezen alkotmányi rendelkezés nem mond mást vagy többet, mint hogy „nem szabad szólás által megsérteni az egyes emberi (személyiségi) jogokat, ideértve a törvényben nem nevesített, de az emberi méltóságból levezethetőeket is.” Ezt a követelményt az alkotmányos rend eddig is előírta, ellenben hogy mi számít a szólásszabadság általi jogsértésnek, azt értelemszerűen végső soron a bíróság dönti el. Azaz eszerint a (4) bekezdés redundáns. Ha a méltóságnak a korábbitól eltérő új, önálló jelentést adunk (megszabadítva például a fent említett anyajogi terheitől), akkor a (4) bekezdésre alapozva a bíróságok akár részben újra is rajzolhatják a szólásszabadság korábbi határait – de csak a méltóság új fogalma alá vonható esetekben.

Az (5) bekezdés jogpolitikai célja világos, hiszen az Alaptörvény negyedik módosításával, 2013 márciusában, szűk hónappal a Ptk. kihirdetése után került a szövegbe, és tartalmából arra lehet következtetni, hogy a magánjogi kódexben megteremtett polgári jogi gyűlöletbeszéd-korlátozás [Ptk. 2:54. § (5) bek.] alkotmányi alátámasztásaként kíván szolgálni. Így a hagyományos sorrend megfordult: a Ptk. tartalma determinálta az Alaptörvényét, ami a gyűlölködő kifejezések korlátozását illetően – érdemi joggyakorlat és alkotmányossági kontroll híján – egyelőre nem megjósolható következményekhez vezethet.

7. Következtetés

A szólásszabadság terjedelmével összefüggő kérdésekhez az alkotmányban található rendelkezések áttekintése, elfogadásuk körülményeinek ismerete csak korlátozott segítséget nyújthat. A fentiekben még egy-egy felvillanás erejéig sem merült fel amerikai és egyes európai szólásszabadság-mércék egybevetése, pedig az amerikai és európai megközelítések közötti különbségnek széles szakirodalma van.[76] A legújabb irodalom szerint a „US vs. Rest of the (Western) World”-hozzáállás mára már meghaladott. Valójában jóval több a közös pont az Egyesült Államok vagy Ausztrália, Kanada és Európa jogrendszerei között a szólásszabadságot illetően, mint az azokat elválasztó; a „nyugati világ” jogrendszerei hasonlóan gondolkodnak a szólásszabadságról. A közéleti viták nyíltságát biztosító szabályok nem térnek el annyira, amennyire a hagyományos megközelítés ezt sulykolni szokta, még ha az Egyesült Államok robusztus szabadságfelfogása ma is unikális e jogrendszerek között.[77]

Jelen tanulmány három, egészen eltérő körülmények között fejlődő alkotmányos rendszer szólásszabadság-védelmi kiindulópontját (magát az alkotmányi rendelkezéseket) próbálta áttekinteni. Mivel a történelem és a nemzeti kultúra egyaránt hatott rájuk, ezeknek inkább csak érdekes egybeesései, mintsem tényleges összehasonlításra és abból következtetések levonására alkalmas hasonlóságai vannak. Ilyen egybeesés például a tételes alkotmányi norma nélküli alkotmányos angol és magyar szólásszabadság-védelem, amelynek eredője mindkét esetben a szokásjog (illetve a common law) volt, de amíg ez az angol jogrendszer lényegéből fakad, addig Magyarországon ezt a középkor utáni sajátos történelmi körülmények, a megmaradásért folytatott permanens küzdelem idézte elő. Érdekes egybevetni ebből a szempontból az amerikai és az angol utat is: míg az amerikai elvi alapon tiltakozott a szólásszabadság szabályozása ellen, és elsősorban a szövetségi állam mozgásterének korlátozását látta az Első Alkotmánykiegészítéssel az alkotmány részévé váló szabályban, addig az angol kodifikálatlanul is magától értetődőnek tekintette a politikai szabadságjogok létét, egyszerűen feleslegesnek ítélve holmi kartális alkotmányokkal való öncélú bíbelődést. Két, egymáshoz egyébként nagyban hasonlító common law jogrendszer tehát – a történelem kanyargós útján elválva egymástól – egészen eltérő következtetésre jutott egy hasonló kérdés megválaszolásakor. E különbségek okai világosan azonosíthatók az eltérő történelmi és kulturális fejlődésből, az Egyesült Államok mint állam születésétől, az amerikai társadalom önszerveződésének első lépéseitől kezdve. Ez nemcsak az angoltól, hanem más európai jogrendszerektől is megkülönbözteti az amerikai szólásszabadság-védelmet, még ha e különbségek – a fentiekben is megfogalmazottak szerint – nem is olyan jelentősek, hogy egymás megértését is ellehetetlenítenék.

Világos, hogy a szabadságot nem az alkotmány adja az embereknek, hanem legfeljebb a már kivívott szabadságot igyekszik elsáncolni, a leírt szavak erejének egyfajta mágikus erőt tulajdonítva, alkalmas fegyvernek vélve azokat a jövőbeni, a szabadság ellen fellépő fenyegetésekkel szembeni küzdelemhez. Az amerikai alkotmány és az angol common law már évszázadok óta bizonyítja e tekintetben időtállóságát: előbbi a legszélesebb körű védelmet nyújtja a megszólalás számára a nyugati világban, utóbbi pedig elsőként teremtette meg e jogosultság alkotmányos védelmét. De a szabadságot a mégoly tetszetős vagy dörgedelmes törvényszövegek nem védhetik meg, ha az államalkotó nép azt nem követeli magának, nem tartja becsben, és nem gyakorolja a közjó érdekében. Nemcsak a jogrendszer fejlődése, hanem az angolszász társadalmak tradicionális szabadságfelfogása is példaként lebeghet a magyar alkotmányos szólásszabadság őrzői előtt is, mivel az csak alig több mint negyedszázada lépett rá arra az útra, amelyen előbbiek már oly régóta járnak.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.

Table of Contents

Bevezetés

Szólásszabadság az alkotmányokban – Amerikai, angol és magyar áttekintés

Az „általános személyiségi jog” azonosítása felé – Alkotmányjogi, magánjogi és büntetőjogi vizsgálódás

A nagy magyar gyűlöletbeszéd-vita – A „gyűlöletre uszítás” alkotmányos mércéjének azonosítása felé

A gyűlölet magánjogi korlátozása – A Polgári törvénykönyv és a gyakorlat kezdeti tapasztalatai

Az emberi méltóság védelmének kérdései a médiaszabályozásban és a joggyakorlatban

Dorian Gray képmásához való jog – A művészet szabadságának önálló alapjogi jellegéről

Opponensi vélemény
Cseporán Zsolt: A művészeti élet alkotmányjogi keretei Magyarországon c. disszertációjához

A médiatartalmak közzététel előtti korlátozásának lehetőségei – Engedélyezés, regisztráció, cenzúra, végzések

Az újmédia kapuőreinek hatása a médiaszabályozásra

Az internetes kapuőrök és az Emberi Jogok Európai Egyezményének 10. cikke – A sajtószabadság új alanyai

A tanulmányok eredeti megjelenési helyei