Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala 2015, 2017

A sötétség fogságában 2015, 2018

Eltitkolt múlt 2016

Viharos érzelmek 2016

Törékeny vonzerő 2017

Elvarratlan szálak 2017

Ördögi kísértés 2018

Arcátlan csábító 2018

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-68-7

Nikónak, aki legnagyobb sajnálatomra nem létezik.
Te adtad vissza az elveszett hitem.
Köszönöm neked!
Ez a történet arról szól, mi lett volna, ha…

Kislányomnak, aki legalább annyi energiát
fektetett ebbe a történetbe, mint én.
Együtt tanultuk meg, mit is jelent a türelem.

OLIVIA

Prológus

„Mindig úgy képzeltem, hogy az asszonyok azért ölnek ritkán, mert nagyobb, szeretőbb, gyengédebb szívet adott nekik a Jóisten, mint a férfiaknak. Ha mégis gyilkos gondolataik támadnak, azok dühből, féltékenységből vagy félelemből fakadnak.”

(R. Kelényi Angelika: Az ártatlan)

Meghalt. Az öcsém halott, és az értelmetlen halála teljesen a padlóra küldött. Egy átkozott autóbaleset, ami félbeszakította az élete fonalát. Nem találtam a helyem. Az elkeseredés, a reményvesztettség érzése kerekedett bennem felül, hiszen már nem tehettem érte semmit. De a bosszú is egyfajta vágy, börtön, kötöttség. A lelkiismeret-furdalásom Kevin miatt már elkésett érzés volt. A tomboló dühöm elnyomta a gyászt. Éppen ezért nem hagyhattam viszonzás nélkül a gyilkosok tetteit. Amikor a bosszúvágy felütötte a lelkemben a fejét, a jó és a rossz helyet cserélt. Megmérgezték a lelkem. Legszívesebben ordítottam, üvöltöttem volna a tehetetlenségtől. Nem érdekelt, milyen áron, elhatároztam, behajtom az adósságot. Két sírt ástam. Egyet az ellenségemnek és egyet magamnak. Már nem számított, mi lesz velem. Már nem hittem, hogy a jó erősebb a gonosznál, hogy a szeretet hatalmasabb a gyűlöletnél, a megbocsátás erősebb a bosszúnál. A fájdalom, ami a lelkemet marcangolta, erőt adott. Erőt a bosszúhoz. Erőt mindhalálig!

NIKO

Egy dologra vagyok képes: oltalomra

„A fény úgy hiszi, gyorsabban haladhat minden másnál, de téved. Bármilyen gyorsan is halad a fény, a sötétség előbb ért oda, és már ott vár reá.”

(Terry Pratchett)

Hová a pokolba tűnt ez a nő? Komolyan az őrületbe kerget. Elmegy egy éjjeli razziára és utána fel sem hív? Nem veszi fel a telefont és nem jelentkezik. Vajon mi történhetett? Aggódtam érte, így rákerestem a GPS-jelére. Philadelphiában villant fel a helyzetmeghatározó pont. Hogy a búbánatba került ő oda? Hát nem úgy volt, hogy a telepre megy lefülelni a tetteseket? Mibe keveredhetett már megint? Komolyan egy percre sem lehet magára hagyni?

Még a fejem vakargattam, amikor érkezett tőle egy rövid üzenet:

Ne haragudj, de most képtelen vagyok bárkivel is beszélni. Haza kellett utaznom. Pár nap múlva kereslek. Talán…

Valamiért az az érzésem támadt, hogy ezt nem a szokásos szurkálódásnak szánta.

Ha segítségre van szükséged, én itt vagyok. Remélem, semmi komoly – válaszoltam sebesen, kihasználva, hogy legalább kommunikál velem.

Meghalt az öcsém – érkezett a rövid válasz.

Hogy az a… Hosszan meredtem a készülékre. De hát mi a fene történt?

Nagyon sajnálom, Olivia! Ha szükséged lenne rám, ne habozz keresni! – Erre már nem érkezett felelet. Azonnal átrohantam a szomszédos épületbe. Reméltem, hogy a barátnője otthon van. A kisírt szeme elárulta, hogy hozzá is eljutottak már a hírek.

– Mi a fene történt? – kérdeztem köszönés helyett.

– Meghalt az öccse, Kevin – tárta ki előttem az ajtót.

– Tudom, de mégis hogyan?

Zaklatottan jártam fel s alá. Tudtam, milyen fontos volt Oliviának az öccse, így sejtettem, mennyire ki lehet borulva. Iszonyúan nehezemre esett, hogy nem rohanhattam utána, nem láthattam, nem foghattam meg a kezét.

– Állítólag autóbaleset. Elkötötte az anyja pasijának az autóját. Senki nem tudja, hogyan történt. Frontálisan ütközött egy kamionnal. Olivia most indult el az azonosításra.

Még a vér is meghűlt bennem.

– Micsoda? Miért pont ő? – túrtam a hajamba. – Ki fog készülni – ráztam a fejem. – Utánamegyek – jelentettem ki és megindultam az ajtó felé. Nem mérlegeltem, egyetlen dolog lebegett előttem: Oliviának szüksége van valakire. Valakire… és az a valaki én akartam lenni.

– Niko! – kiáltott utánam Kirsten. – Vigyázzon rá, de szépen kérem, ne bántsa meg! Tudom, hogy szüksége van most valakire, de félek, hogy nem jó ötlet pont magát odaengednem – szipogta.

– Sosem bántanám őt – torpantam meg. Meglepődtem az őszinteségén.

– Tudom, hogy szándékosan nem, de…

Nem fejezte be a mondandóját, csak vádlón nézett rám.

– Ne aggódjon! Ígérem, mindent elkövetek, hogy mielőbb a régi legyen! – bólintottam és már rohantam is tovább. Összeszedtem néhány holmim és indultam Philadelphiába. Egész úton idegesen doboltam az ujjaimmal a kormányon. Istenem, ettől most biztos, hogy romokban hever. Ugyanakkor egy belső hang azt súgta, ebből nekem ki kellene maradnom. Talán ez az utolsó esélyem, hogy kilépjek az életéből és végleg felszívódjak. Nem lenne szabad hagynom, hogy erősebbé váljon ez a kötődés. Életemben hosszú ideje először mégis a szívemre és nem az eszemre hallgattam. Olivia túl fontossá vált számomra, hogy hátat fordítsak neki.

Pár órával később megérkeztem a szülei házához, melynek címét a hacker képességeimnek köszönhetően nem volt nehéz kiderítenem. Az idegességtől nem igazán tudtam mérlegelni a döntéseimet. Járőröktől hemzsegő házban mutatkoznom sem volt éppen a leghelyesebb, mégis becsengettem. Eltartott néhány percig, mire kinyitotta egy könnyes tekintetű asszony az ajtót.

– Jó reggelt! Oliviát keresem. A ba… barátja vagyok, Niko – hebegtem.

Ezt nem igazán gondoltam végig.

– Olivia nincs itt. Eltűnt – szipogta a nő.

– Eltűnt? – ismételtem meg. – Hogyhogy eltűnt? – emeltem fel a hangom.

– Mióta bement azonosítani a fiamat, senki nem tud róla semmit. Az utolsó információnk az, hogy teljesen kiborult és elszaladt. Rettenetesen aggódom érte – temette az arcát a kezébe. – Nem bírnám elviselni, ha neki is baja esne – zokogott.

– Ne legyél vészmadár! – lépett mellé egy férfi. Ő lehetett az új férje. Csak keveset mesélt róla Oliva, de az is elég volt hozzá, hogy tudjam, nem igazán kedvelik egymást. – Biztos csak egyedüllétre vágyott – simogatta a nő hátát.

Ez nem hangzik jól. Nagyon nem.

– Ötletük sincs, hogy hová vagy kihez mehetett? – érdeklődtem. Én is egyre nyugtalanabbá váltam. Mindketten rázták a fejüket.

– Rendben, azért köszönöm. Ha megtalálom, hazahozom – búcsúztam el.

– Nagyon hálásak lennénk érte. – Az anyja szeme tele volt félelemmel.

– Nem tudom, hol kezdhetné – szólalt meg a férfi. – Már minden barátját végigtelefonáltuk, senki nem tud róla semmit.

– Megvannak a módszereim, ne aggódjanak. Ha valaki, akkor én meg fogom találni – jelentettem ki magabiztosan.

Az autóban felcsaptam a laptopom és bemértem Olivia mobilját. A város középpontjába mutatott. Beindítottam az autót és követtem a jelet. A koordináták egy felhőkarcolóhoz vezettek. Megnyugtatóan hatott rám, hogy az autója a parkolóban állt. Megvan! Körülkémleltem, és igyekeztem pontosabb adatokat lekérdezni a hollétéről. Bent kell lennie. De ekkor rettenetes gondolatom támadt, ezért egyenesen a tetőre mentem. Mikor kiléptem a liftből, ott ült előttem kővé dermedten, törökülésben a felhőkarcoló peremén, egy üres whiskysüveg társaságában, vészesen közel az épület széléhez. Egyrészről megkönnyebbültem, hogy megleltem, de a levegő is belém szorult, amikor belegondoltam, mi minden cikázhat a fejében. Tétováztam, mitévő legyek.

Az első gondolatom az volt, hogy felhívom az édesanyját és megmondom, hol találja. Nem akartam Oliviát jobban felkavarni a jelenlétemmel, biztosra vettem, hogy legkevésbé sem az én társaságomra vágyik, ugyanakkor ismertem a nem éppen felhőtlen kapcsolatát az anyjával. Elnéztem a mozdulatlanságát, a kiürült üveget és képtelen voltam otthagyni. Nem ment. Egyre közelebb léptem hozzá. Meredten bámult maga elé a semmibe, félelmetes volt, hogy tudomást sem vesz a környezetéről. Megálltam a háta mögött, majd leültem a perem szélére, közvetlenül mellé. Hosszan fújtam ki a levegőt, mert innen már meg tudtam akadályozni, ha netán valami őrültséget forgat a fejében. Meg sem mozdult, mintha észre sem vett volna.

– Mindenkire a frászt hoztad ezzel az eltűnéssel – suttogtam magam elé.

Továbbra sem vett rólam tudomást. Felém se pillantott.

– Annyira aggódtam érted! Mióta az édesanyád közölte, hogy eltűntél, rettenetesen féltem, hogy történt veled valami.

– Már vártalak – motyogta alig hallhatóan. – Késtél. Azt hittem, gyorsabb leszel – közölte szemrehányóan, de meglehetősen kábának tűnt. Alaposan kiütötte magát. A vallomása váratlanul ért. Hinni akartam, hogy a részegek mindig igazat mondanak, de most még az a tudat sem vigasztalt, hogy hiányoztam neki.

– Nem akartam beszélni senki mással – pusmogta, de meg sem mozdult. – Féltem, nem érsz ide időben.

– Időben? – hökkentem meg. – Mégis mihez?

Nem válaszolt, csak meredt maga elé. Mély levegőt vettem és letekintettem a mélybe. Te jó szagú atyaúristen, de magasan vagyunk! – szörnyedtem el.

– Olyan könnyű lenne véget vetni ennek az egésznek… – hunyta le hosszan a szemét.

– Az nem lenne megoldás – húzódtam még közelebb.

– Attól függ, kinek – horkantott fel. – Az anyámnak biztos. Ő a kedvezményezett az életbiztosításomnál – vonta meg a vállát. – Biztos kapóra jönne neki némi könnyen jött pénz.

– Ne mondj ilyet! Amúgy meg öngyilkosság esetén nem is fizet a biztosító egy vasat se – okoskodtam, hogy szóval tartsam.

– Nem véletlen. Éppen ezért… – de nem fejezte be a mondandóját, újra a mélységgel szemezett.

– Olivia, nem vagyok jó ebben – töröltem meg izzadt tenyerem a nadrágomban. Régen féltem már ennyire attól, hogy elveszítsek valakit. – Nem tudom, mit mondhatnék – ismertem be. Olyan nehéz volt megtalálni a szavakat! Rettegtem, hogy egyetlen rossz mozdulat, és vége. Végem. A francba is, lehet, hogy a barátnőjének van igaza. Erre nem én vagyok a legalkalmasabb személy. Miért is vágyna egy olyan nő, mint ő, egy ilyen helyzetben, pont olyan fickóra, mint én? – morfondíroztam. A francba! De mégis én ülök itt! Nekem kell megakadályoznom a legrosszabbat.

– Nem kell mondanod semmit – pillantott először felém. – Elég, hogy itt vagy velem – hajtotta a fejét a vállamra. Átkaroltam, és együtt néztünk tovább a semmibe.

– Tudom, hogy nagyon szeretted Kevint – vigasztaltam.

– Nem tudok felmentést adni magamnak. Elmenekültem, itthagytam, nem gondoltam rá, hogy ő mit élhet át. Az én hibám minden. Ha nemcsak önmagammal foglalkozom, akkor talán észrevettem volna valamit, ami miatt Kevin erre az életre vetemedett. Ha csak kicsivel jobban odafigyelek rá, akkor talán segíthettem volna – törölte le a kibuggyanó könnyeit.

– Sajnálom, Olivia – vontam szorosan az ölelésembe –, de te is tudod, hogy ez nem igaz. Nem emésztheted és hibáztathatod magad.

– Neked köszönhetem, hogy nem úgy halt meg, haragszik rám – pillantott rám hálásan. Eszembe juttatta, amikor először megnyílt nekem és mesélt az öccse problémájáról a rendőrséggel. Akkor azt tanácsoltam neki, ne támadjon, a harag helyett legyen inkább megértő a testvérével. Megfogadta és minden jobbra fordult. Legalábbis azt hittük…

– Ne butáskodj! Hiszen ő mindig is szeretett téged. A haragnak, ami a lelkében dúlt, nem te voltál a középpontja. Szerintem ezt a lelked mélyén te is tudod – fontam köré a karom.

– Megesküdtem, hogy addig nem nyugszom, kelljen érte bármilyen nagy áldozatot is hoznom, amíg nem fizetnek meg azok, akik felelősek a haláláért – préselte össze az ajkát, de a könnye patakokban folyt. Az ujjbegyemmel töröltem le az arcát.

– Nem értelek, Olivia, hogy mi benned ez a végtelen harag. Ki az, akin bosszút állnál?

Meglepetten nézett egyenesen a szemembe.

– Nem véletlen baleset volt – magyarázta. – Kevint valaki szándékosan taszította a kamion elé.

Döbbenten hőköltem hátra.

– És tudják, ki tette? – akartam többet megtudni.

– Senki nem tud semmit. Még nyomoznak, de adja isten, hogy a nyomozók előbb találják meg őket, mint én.

– Nem szabad ilyeneken gondolkodnod! A bosszú a legveszedelmesebb érzelem. Hajlamos megváltoztatni az ember jellemét. Hidd el nekem, nem ez a megoldás.

– Az egész halála olyan értelmetlen – sírta el magát. Kétségbeesésében a dzsekimet markolta a vállamon.

– Értelmes halál nem létezik – túrtam bele a hajába.

– Igazad van. Az egész halál úgy, ahogy van, értelmetlen – fúrta az arcát a mellkasomba és zokogni kezdett. – És mi értelme az életnek, ha így érhet véget – rázta a fejét. Rám emelte könnyektől csillogó, gyönyörű zöld szemét.

– Csak a keserűség tör magának utat, ezért mondod ezt. Az életednek nagyon is van értelme, ha értelmet adsz neki – halkultam el, majd ő szólalt meg újra.

– Tudod, mit vágott a fejemhez Kevin az utolsó találkozásunkkor? „Egy robotpilóta vagy, Via. Leszedálod az érzéseidet.” Igaza volt. Csakhogy én élni akarok végre. Élnem kell. – Egyre erősebben szorította a karomat.

– Ehhez először fel kellene nyitnod a képzeletbeli kagylóhéjat – cirógattam meg könnyáztatta arcát. – Olyan burokkal vontad körül magad, ami áthatolhatatlan. Lépj ki belőle! Adj esélyt az érzelmeknek! – könyörögtem neki.

Esetlenül a nyakamba csimpaszkodott, ahogy feljebb húzódott, és váratlanul az ajkamra tapadt. A döbbenettől képtelen voltam mozdulni, ami egyébként sem lett volna könnyű, mert a tarkómat erősen fogva tartotta. A csókja olyan heves volt és követelőző, hogy nem tudtam megvonni magamtól. Mohón visszacsókoltam. Élvezni akartam, csak egy kicsit, aminek az lett az eredménye, hogy kezdtem elveszíteni a kontrollt. Hangosan mordultam a csókba, és azon kaptam magam, hogy egyre többet akarok.

– Nem szabad – lihegtem, amikor sikerült tőle elszakadnom. Levegőért kapkodtam. Szédültem, de nem az alattam tátongó mélység miatt. Olivia is kábának tűnt… és spiccesnek. Erősen spiccesnek. Feltápászkodtam, felhúztam őt is, és visszaléptem vele a peremről.

– Hazaviszlek – nyeltem nagyokat.

– Haza? Mégis hová haza? – nevetett keserűen. – Nekem nincs otthonom. Ha a szülői házra gondolsz, felejtsd el! – rázta elszántan a fejét. – Nem szeretnék találkozni az anyámmal – kapaszkodott meg bennem. Tisztában voltam vele, hogy nemcsak saját magát, de az anyját is ugyanolyan felelősnek tartja az öccse haláláért. – Nem bírnám ki. Csendre vágyom és nyugalomra – rimánkodott nekem.

Éreztem, hogy minden ízében remeg. Teljesen kivoltak az idegei.

– Akkor hová akarsz menni? Vissza New Yorkba? – érdeklődtem, mire megrázta a fejét.

– Nem tehetem. A közelben kell maradnom – mélázott el, majd rám emelte a tekintetét. – Rabolj el, vagy ments meg! Nevezd, ahogy akarod, csak rejts el engem! Nem akarok most senkivel sem beszélni – vetette magát a karomba. Mély levegőt vettem és a szememet forgattam. Ha ezt kicsit hamarabb kéri tőlem…

– Megoldjuk! Gyere velem! – húztam magam után, de igen erőtlennek tűnt. Jobbra-balra botladozott. Meguntam az ügyetlenkedését, és felkaptam az ölembe. Halk kuncogást hallatott.

– Hát ehhez is le kellett részegednem – hajtotta megadóan a vállamra a fejét. – Kár, hogy ennyit vártál ezzel. Nem fogok holnap emlékezni semmire – sóhajtozott.

– Mire is akarsz emlékezni pontosan? – szálltam be a liftbe, karomban a kis védencemmel.

– Most jön az a rész, hogy te foglyul ejtesz és soha senki nem talál ránk.

– Erre vágysz, Olivia? – suttogtam a fülébe.

– Nem vágyom én már semmire – ejtette le a teste mellett a kezét.

– Peched van, mert én nem zsákmányként tekintek rád. Nem begyűjteni akarlak, hanem meghódítani.

– Jelen állapotomban nem állok készen a befogadásra.

Jót nevettem volna a kétértelmű megjegyzésén, ha nem kezd el újra sírni.

– Semmi baj! – vigasztaltam. – Ismerek egy helyet félúton New York és Philadelphia között. Egy gyönyörű, csendes kis zugot. Ott majd összeszeded magad.

– Nekem mindegy, hová viszel, és mit csinálsz velem.

– Jelenleg nem sok mindent lehet veled kezdeni – viccelődtem, hátha jobb kedvre derül, de félájultan azt sem igen tudta, hol van.

Betettem az autómba, majd elővettem a telefonom.

– Először felhívom a családodat és tájékoztatom őket arról, hogy jól vagy.

– Tegyél, ahogy jónak látod, de én nem akarok se látni, se hallani senkit – ismételte.

Miután én is beültem az autóba, felhívtam az aggódó édesanyját és Kirstent. Beszámoltam nekik arról, hogy megtaláltam Oliviát, és hogy a körülményekhez képest jól van. A helyzetről, hogy hol és milyen állapotban találtam rá, nem szóltam. Annyit közöltem velük, hogy Oliviának egy kis magányra van szüksége, hogy összeszedje magát. Mire befejeztem a nem éppen felemelő beszélgetéseket, Olivia már mély álomba zuhant mellettem. A fejét az autóüvegnek támasztotta, és nyugalomra lelt. Elmerengtem rajta, meddig bírta volna még a felhőkarcoló peremén, amíg le nem szédül onnan. Még a hideg is kirázott a gondolattól.

Pár órás zötykölődés után meg is érkeztünk egy kis tóhoz. A faház, ami a parton állt, régen menedékül szolgált számomra, ha nem is úgy, mint most Oliviának. Kiszálltam, kiemeltem őt és megindultam vele a ház felé. A karomban felébredt és legnagyobb megdöbbenésemre nem is érdekelte, hol vagyunk. Egyenesen a hálószobáig vittem és gyengéden lefektettem az ágyra.

– Pihenj egy kicsit! – akartam magára hagyni, de felugrott, utánam futott és szorosan magához ölelt. Megrémültem a reakciójától.

– Kérdezhetek valamit?

Bólintottam.

– Fontos lenne tudnom, miért nem szívódtál fel addig, amíg megtehetted volna? – nézett rám ártatlan tekintettel.

– Azok után, hogy te voltál az első nő, akinek a puszta érintésétől elélveztem? – túrtam a selymes szőke hajába.

– Volt ilyen? – érintette meg az arcomat. Éreztem, ha nem tartom meg, összecsuklik, mint egy rongybaba.

– Igen! Azon a reggelen, amikor nálam aludtál – suttogtam. Reméltem, hogy a szánalmas vallomásomból holnap semmire sem emlékszik.

– Te akkor elmentél? – hatalmasra kerekedtek a szemei.

– Nem – sóhajtottam fel fájdalmasan. – Sajnos maradtam, de már akkor tudtam, hogy ez lesz egyszer a végzetem.

– Érezni akarom – lehelte.

– Mit? – kérdeztem bizonytalanul.

– Ahogy beteljesedik az a sóvárgás, amit egymás iránt érzünk. Szeretkezz velem, Niko! – fonta körém a karját. Leolvastam az arcáról, hogy komolyan gondolja. Biztos vagyok benne, hogy életemben nem bámultam még olyan bambán, mint akkor.

– Nem tartom jó ötletnek. – Azon voltam, hogy lefejtsem magamról, de olyan volt, mint egy nyolckarú polip, mindenhol ott volt a keze.

– Miért nem? Most megkaphatnád, amire vágysz, és én is. – Pajzán mosolyától megrándultam a nadrágomban.

– Most nem vagy magadnál. Elvette az eszedet a gyász meg a whisky. Ha észhez térsz, gyűlölni fogsz érte – fogtam le. Minden érintésével csökkent az ellenállásom.

– És mit számít az, hogy én mit gondolok, ha már megkaptad, amit akarsz? – incselkedett.

– Jó érvelés – toltam az ágy széléhez és gyengéden hanyatt döntöttem rajta.

Elmerültem a csillogó zöld szemében és finoman ízlelgettem az ajkát. Lehunyt szemekkel élvezte a kényeztetést. A hajába szántottam az ujjaimmal, és elmélyítettem a csókot. A combjával a merevedésem ingerelte. Teljesen kész lettem tőle.

– Olivia! Fejezzük ezt be! Ez nagy hiba lenne – ziháltam és menekülőre fogtam. Habár nem kellett volna, hogy érdekeljenek a miértek, tudtam, mi játszódik le benne. Nem én lettem méltó rá, önmagát tartotta már méltánytalannak bármire is. Úgy érezte, érdemtelen az életre, mert cserben hagyta az öccsét.

– Én mostantól nem kívánok helyesen cselekedni. Csakis olyan dolgokat teszek majd, amelyek boldoggá tesznek. Te azzá tennél – búgta. – Segíts felejteni! – kérlelt.

Ó, édes istenem, miért csinálod ezt velem? A nő, akiért epekedek, könyörög, hogy vessem rá magam.

– Ha kialudtad magad és józanul is így gondolod, akkor… – nagyot nyeltem, de képtelen voltam befejezni a mondatot.

– Akkor mi? – siklott rajtam egyre lejjebb a tenyere. Szinte égette a bőröm, ahol megérintett. Gyengéden becézgettem, cirógattam. Lapos pillantásai arról árulkodtak, hogy hamarosan újra ki fog dőlni. Nem is kellett hozzá sok, mielőtt elérte volna a legérzékenyebb pontom, leejtette a kezét, és elaludt.

Mélyet sóhajtottam a megkönnyebbüléstől. Percekig néztem a gyönyörű arcát. Szerettem volna meggyógyítani a sebeit, csillapítani a fájdalmát. Szembesülnöm kellett vele, habár sok minden felett lehetett hatalmam, voltak helyzetek, melyeket még én sem uralhattam. Nem válthattam meg a lelki békéjét, pedig isten az atyám, megtettem volna, ha hatalmamban áll. Érte igen.

Világéletemben menekültem, és most ez az ártatlannak tűnő, zöld szemű kis amazon magához láncolt. Ahogy Antoine de Saint-Exupéry kis hercege sem azzal érte el a róka hűségét, hogy ketrecbe zárta, úgy lassan be kellett látnom, Olivia is észrevétlen férkőzött a bőröm alá, és megszelídített engem. Ezt a fajta szeretetet nem vehette meg, nem birtokolhatta, nem erőltethette rám. Amivel elérte ezt a köteléket, az a tisztelet, és hogy a lelke mélyén igenis hitt bennem. A bájos arcát simogattam és akkor ott beismertem magamnak: beleszerettem. Hosszú éveket töltöttem el egyedül és egyvalamiben biztos voltam: ha az ember önmagának hazudik, abból soha nem származik semmi jó. Én nem kívántam magam ellen harcolni. Még csak nem is hibáztattam magam, amiért szerelmes lettem Oliviába, de a tudatos énem nem győzött figyelmeztetni: a döntés, hogy mihez kezdek ezzel az érzéssel, már az én felelősségem.

OLIVIA

A túlélésért vívott küzdelem

„Néha az emlékek elszomorítanak. Néha mosolyra fakasztanak, máskor meg elfog a hálaérzet. Van, hogy emlékeztet a szép életre, amit megszoktál az illetővel, és mindarra, amit ő adott… az emlékek vegyes érzelmek. Ott a gyász, az öröm, talán harag is van benne. Olyan sok ez az érzés, hogy muszáj valahogy rendbe szedni őket.”

(Szellemekkel suttogó című film)

Fura, lebegő érzés lett úrrá rajtam. Lágy ringatózás. Megnyugtatóan hatott rám ez az andalító érzés. Lassan kinyitottam a szemem, és arra eszméltem, hogy körülöttem mindenhol csak víz van. Víz, víz és víz. Megrémültem, hirtelen levegőt akartam venni, de nem ment. Lélegezni akartam, de csak víz tódult a tüdőmbe. A kétségbeesett kapálózásomtól zavarossá vált az addig tiszta és nyugodt víz. Rémülten csapkodtam, ahogy a felszín felé igyekeztem. Megrémített, hogy nem tudtam, merre van a fent és a lent, csak vergődtem, a szívem pedig egyre vadabbul kalapált. Fogyott az erőm és az oxigén. Végül annyira elfáradtam, hogy feladtam a próbálkozást, elengedtem magam, mígnem Niko megragadta a vállamat és felrántott a felszínre. Hirtelen, mint aki tényleg a mélységből most ér a szabadba, ugrottam fel az idegen ágyban. Köhögtem és levegő után kapkodtam. Izzadtan, csapzottan, oxigénre éhesen hörögtem. A torkomra szorítottam a kezem, úgy ziháltam, azt hittem, megfulladok. Lassan eszméltem rá, hogy csak rémálom volt. Tényleg úgy éreztem, mintha fuldokolnék.

Rémültem pillantottam körbe, de semmi sem volt ismerős. Újabb pánik hatalmasodott el rajtam. Hol vagyok? Hogy kerültem ide? Gyöngyöző homlokom törölgettem, küszködve kerestem az emlékeimben, vajon mi történt velem, miután felmentem a tetőre. Ekkor jelent meg az ajtóban Niko.

– Szia! – üdvözölt kedvesen. Összekuszálódott emlékképekkel a fejemben pislogtam rá. – Remélem, jól aludtál. Kérsz egy erős kávét? – nyújtotta felém a bögrét, majd kisimított egy tincset az arcomból.

Mi történt tegnap éjjel, hogy ilyen kedves velem? Jesszus! És hol a pokolban vagyok?

Mikor meg akartam szólalni, szaggató fájdalom nyilallt a fejembe. A kezem a szemem elé szorítottam. Akkor beugrott egy kép, ahogy a nyakában csüngök, és könyörgöm, hogy szeretkezzen velem. Megdermedtem a mozdulatban. Végignéztem magamon. Hol a nadrágom?

– Mi az éjszaka…? – kérdő pillantásomtól felvont szemöldökkel oldalra biccentette a fejét és azt sugallta, mintha ezt nekem nagyon is tudnom kellene. Lefeküdtem vele és nem emlékszem – mérgelődtem magamban. Hogy lehetek ilyen szerencsétlen? – Szóval mi akkor… – térképeztem fel az összegyűrt lepedőt is. Minden jel arra mutatott, hogy igencsak mozgalmas éjszakát tölthettünk el.

– Együtt aludtunk – fejezte be helyettem a mondatot.

– És mást nem csináltunk? – Zavartam belekortyoltam az erős feketébe. Reméltem, hogy teljesen kitisztul majd tőle a kép.

– De! – Tartott egy kis hatásszünetet, majd folytatta. – Jót beszélgettünk.

– Uramisten! – szorítottam a kezem a fejemre. Majd szétrobbant.

Niko hangosan szisszent fel és a szemét forgatta.

– Jézusom! Milyen kínos dolgokat hordtam még össze? – józanodtam ki.

– Még? Miért, mi ugrott be? – somolygott. – Egyébként pedig, úriember ezt megtartja magának. Ez már csak az én emlékeimben fog élni. – Sokatmondó, féloldalas mosolyra húzta a száját.

Remélem, szerelmet nem vallottam neki. Jesszus, mi van, ha igen?

– Hm, úriember – méláztam el. – Egyébként hol vagyunk? – keltem ki az ágyból és az ablakhoz léptem. Csodálatosan szép látvány tárult a szemem elé. – Ó, hiszen ez gyönyörű! – ámultam el. Egy hatalmas zöld tó mozdulatlan víztükrét bámultam. Aztán Nikót kerestem a tekintetemmel, és csak ekkor tudatosult bennem, hogy majdnem pucér vagyok. Egy trikó és egy bugyi volt rajtam mindössze.

– Hol a ruhám? – Számonkérő pillantásomra az egyik fotelra mutatott. – Hogy hoztál ide? – sietősen kapkodtam magamra a nadrágom.

– Tényleg nem emlékszel semmire? Azt kérted, raboljalak el! Mentselek meg, mert nem akarsz senkivel sem beszélni. – Fürkésző tekintetétől zavarba jöttem. Idegesen a hajamba túrtam.

– Halványan dereng valami – ismertem be –, de erre a helyre már nem emlékszem. Bele sem gondolok, mennyi badarságot hordhattam még össze – hadartam, és éreztem, hogy ég az arcom.

– Komolyan azt gondolod, valóban badarság volt minden szó? Biztos vagy ebben? – eresztett el egy mély sóhajt.

– Nem tudom. Talán nem – sújtott le rám a valóság. – Kevin… – sóhajtottam fel. – A halála valóságosabb, mint bármi az eddigi életem során.

A mellkasomban erős szorítást éreztem.

– Nem szeretnélek nyaggatni, de ha beszélni akarsz róla… – tárta szét a karját.

A fejem csóváltam. Hálás tekintetem az övébe kulcsolódott. Amikor egy igaz barátot képzelek el magamnak, akkor olyasvalaki jelenik meg a lelki szemeim előtt, aki szeret engem és törődik velem. Áldozatokat is hajlandó hozni értem. Meg lehet bízni benne, a gondolataimat és az érzelmeimet megoszthatom vele, és nem hagy cserben akkor sem, ha le vagyok eresztve. Mindez pont illett Nikóra, és ez ijesztő volt, mert ha az eszemre hallgattam, Niko minden lehetett az életemben, csak nem barát. Több annál. Jóval több. Az elmúlt időszakban ő volt az egyetlen ember, aki mellett jól éreztem magam, és aki már-már fanatikusan vigyázott rám, aki őszintén törődött velem. Egy csaló. Egy gazember, akinek a becsületes nevét sem tudom. De miért érdekel ez engem, hiszen már minden mindegy… Ráébredtem, hogy vágyom rá. Pontosabban arra, hogy mellettem legyen, mert én képtelen voltam ép gondolatokat összerakni. Nem vágytam a siránkozó családomra, és a szánakozó barátokra. Csak rá. Ijesztő volt ezt beismerni magamnak.

Néhány idilli napot töltöttünk el az elhagyatott kis kunyhóban. A rosszabb pillanataimban magamba roskadtam, elmerültem az emlékekben és a gyászban, de jót tett a csend és a nyugalom. Nem kellett erősnek maradnom, ugyanakkor erőt gyűjthettem és volt időm elmélkedni a saját életemen is. A smaragdzöld színű tó partján ültem naphosszat és töprengtem. A mozdulatlan tó tükrétől az én lelkemben is lassan elült a vihar. Kevin… Az egész olyan, mint egy rémálom. Minduntalan a kioktató, felcsattanó beszélgetésünk visszhangzott a fejemben. Rájöttem, annak ellenére, hogy mindig a szigorú elveim alapján éltem és cselekedtem, Kevinnek igaza volt: mégsem vagyok boldog.

Két nappal a megérkezésünk után gondoltam egyet, és az egyik bevásárlásunk alkalmával a kosárba csempészett hajfestékkel koromfeketére színeztem a hajamat. Amikor a fürdőszoba tükrében megpillantottam a kész művet, elégedett voltam. Olyan sötét lett a hajam, mint amilyen sötétet a lelkemben éreztem. Percekig bámultam az új Olivia Clarkot. Meglehetősen más volt, ismeretlennek hatott. Még a szeme tükrében sem láttam már a hajdani önmagamat.

Amikor a helyiségből kiléptem, a konyha felé vettem az irányt, ahol megpillantottam Nikót. Nem vett azonnal észre, mert nagyon elmélyült a főzésben és talán a gondolataiban. Félrebiccentett fejjel merengtem azon, hogy szinte minden egyes nap azzal foglalatoskodott, hogy az általam elfelejtett szükségleteimről gondoskodjék. Akkor is éppen valami finomsággal akart meglepni.

Egy mozdulata közben felpillantott rám, majd lefagyott a meglepetéstől.

– Te mi az ördögöt műveltél magaddal?

– Ja, hogy ez? – emeltem meg egy tincsem. – Gondoltam, jobban illik a hangulatomhoz – fintorogtam.

Dühösen megmarkolta a konyhapult szélét és félhangosan szitkozódni kezdett.

– Talán nem tetszik? Ennyire azért nem gáz – vontam meg nemtörődöm módon a vállam.

– Nem állítottam, hogy rossz, csak nem értem, miért adod át magad ennyire a fájdalomnak. Az a lány, akit én ismerek, harcolna.

– Ki mondta, hogy feladom? A hajszínem miatt gondolod? – fújtattam feldúltan.

– Tudod, mit, inkább hagyjuk! Nem is akarom megérteni – szentelte a figyelmét újra a zöldségszeletelésnek. Már éppen vitatkozni akartam vele, amikor újra megszólalt:

– Beszéltem az édesanyáddal – mondta, miközben rám se nézett.

Nem lepett meg különösebben a dolog. Már csodálkoztam volna, ha beletörődik az elszigetelődésembe.

– Hogy van? – fontam magam előtt karba a kezem. Lelkiismeret-furdalásom lett, hogy csak úgy ott hagytam, de nem tudtam figyelmen kívül hagyni az érzést, hogy őt legalább olyan hibásnak tartom Kevin haláláért, mint magamat. Nem bírtam volna nap mint nap szembesülni vele. Jobb volt így mindkettőnknek.

– Azért hívtam, hogy megkérdezzem, mikor lesz a temetés – sandított rám.

Hangosan nyögtem fel és az ajkamba haraptam, nehogy elsírjam magam. Hosszan rajtam tartotta a szemét.

– Azt hiszem, nem volt jó ötlet, hogy én azonosítottam – sóhajtottam végül. – Állandóan az a kép kísért. Képtelen vagyok kiverni a fejemből. Hiába kutakodom egy szép emlékért, hiába keresem a mosolyát, a kacagása hangját, nem találom. Ettől csak nő bennem a kétségbeesés – fakadtam ki. Ellépett a pulttól és odasietett hozzám.

– Annyira sajnálom, Olivia – ölelt magához. Oltalomra vágytam, görcsösen szorítottam magamhoz. Kibuggyantak a könnyek a szememből, a karjában kerestem vigaszt, a mellkasára simultam, mindennél jobban vágytam a közelségére.

– Nem bírom elviselni a fájdalmat, ami a lelkem marcangolja. – Csendes sírásban engedett ki a lelkem fájdalma. Megrázkódtam, mintha el akarnám kergetni a kínokat. Niko megnyugtatóan a hátam simogatta. Békére leltem az ölelésében. Egyre szorosabban préseltem hozzá magamat.

– Számomra egy korszak lezárult, és soha többé nem fog visszatérni. Már csak egyetlen dolog ad erőt, a bosszú gondolata! – mondtam elszántan.

Eltolt magától és mélyen a szemembe nézett. Le sem vette rólam a tekintetét. Két keze közé vette az arcom, és letörölgette a könnyeim.

– Bosszú, de ki ellen? A felelősöket még keresi a rendőrség – ingatta a fejét. – És egyébként is, hogyan képzelted a bosszút, hiszen azt sem tudod, ki tette, és miért – akart nyugtatni.

– Még nem tudom, de meg fogom tudni, és ha megtalálom a felelősöket, a jóisten irgalmazzon nekik, mert én nem fogok. Kitépem a szívüket – nyomatékosítottam.

Elengedett, ellépett tőlem, majd zaklatottan rázendített:

– Értem. Hajtóvadászatot indítasz. Egyedül. Miért pazarolod erre az energiád? Szerintem Kevin sem ezt akarná. – Ijesztően mély sóhaj szakadt ki a tüdejéből. Fájdalom suhant át az arcán. Meglepetésemben csak pislogtam. – A harag és a bosszú rossz tanácsadó, ha haragszol valakire, az olyan, mintha mérget innál és azt várnád, hogy a másik haljon meg tőle – vált higgadtabbá a hangja, de láttam rajta, mennyire felhúzta magát azon, amit mondtam.

– Hagyjam, hogy megússzák? Hát nem! Azt már nem! – ellenkeztem. – Ha ehhez mérget kell innom, hát megiszom. Elhiszem, hogy te senki iránt nem táplálsz igaz érzelmeket, így nem is értheted, min megyek most keresztül! – A bosszúszomjam szította a haragomat Niko ellen is.

A tekintete elsötétült és a szeme összeszűkült. Sosem láttam még ilyennek.

– Honnan is tudhatnál te rólam bármit is? – fújtatott maga elé, majd közelebb lépett hozzám. Megriadtam, amikor felém nyúlt, de nem léptem el tőle. Egy gyengéd mozdulattal elsimította a hajam az útból, és a tarkómra csúsztatta a tenyerét. Magához rántott, amire hangosan felnyögtem, mikor a mellkasának ütköztem. Lehajolt, azt hittem, megcsókol, így lehunytam a szemem.

– Hogy mondhatsz olyat, hogy nem táplálok senki iránt igaz érzelmet? – suttogta, a lehelete az ajkam csiklandozta. – Mit kell még tennem ahhoz, hogy észrevedd, mi mindenre lennék képes érted?

Sok kusza érzelem váltakozott a lelkemben, és ugyanezt láttam Niko szemében is. Vágytam rá. A csókjára. Az érintésére. Arra, hogy kitöröljön mindent. Felfelé mozdítottam a fejem, az ingébe kapaszkodtam és lehúztam magamhoz, így összeforrt az ajkunk. Furcsa, jóleső bizsergéstől reszketett a testem. Átadtam magam neki, kitártam a lelkem kapuját előtte, de mire elmerültünk volna a csókban, elhúzódott tőlem. Megrázkódott, mintha akkor tért volna magához. A lélegzete szapora volt, ahogy az ajkaimat bámulta, majd egyenesen a szemembe nézett.

– Össze kell szedned magad, mert holnap délután temetik az öcsédet. – Megköszörülte a torkát és eltolt magától. Visszasétált a pulthoz és folytatta, amit otthagyott. Vissza sem nézett rám. Ez most komolyan itt hagyott? Hogyan adhatnád ennél is egyértelműbben a tudtára, hogy zöld a lámpa? Rám se hederített. Iszonyú düh kerekedett bennem. Ha ő így, akkor én is. Nincs nekem szükségem se rá, se senki másra. Hátat fordítottam neki, és ki akartam menni az ajtón, amikor lesodortam egy papírfecnit az asztalról. Niko kézírása volt.

Nem vagyok más, csak egy csaló.

Nem mellesleg szánalmasan pocsék rímfaragó.

Neked most mégis papírra vetem,

Milyen teher nyomja a lelkem.

Mézszőke hajad és smaragdzöld szemed

Kergeti őrületbe a máskor nyugodt lelkemet.

Nem tudlak feledni, főleg nem elengedni.

Nem tudok mást tenni, csak téged…

– Téged mi? – emeltem rá a tekintetem. Megnyílt ajkakkal kapkodtam levegő után. A fejemben már csendült a rím: szeretni.

– Basszus! Dobd azt ki! – rettent meg.

– Téged mi? – erősködtem.

– Nem tudom. Nem megy ez nekem – sietett mellém. Kikapta a kezemből a papírlapot. Rápillantott, majd összegyűrte.

– Nee! Megvesztél? – szereztem vissza az irományt.

– Ez csak egy darab fecni! – Magában morgolódva vonult vissza a fedezékébe.

– Ez – simogattam ki rajta a gyűrődéseket – az első vers, amit kaptam – öleltem a keblemre.

– Az csak egy butaság – jegyezte meg, de nem nézett a szemembe. – Ne vedd komolyan! Az este én is ittam pár pohárral. Szereted a verseket, így próbáltam ezzel enyhíteni a kínjaidat.

– Honnan tudod, hogy szeretem a verseket? – ámultam el. – És ne hazudj! Ezt még Kirstennek sem árultam el!

Döbbenten pislogott párat, majd megszólalt:

– Ne légy naiv, Olivia! – fúrta a tekintetét az enyémbe. – Onnan, ahonnan azt is tudtam, hogyan irányítsalak. Mindent láttam… – harapta el a mondat végét, és lesütötte a szemét.

Mindent. De mi mindent? Az erkélyablakon keresztül?

– Ó, na ne! – esett le. – Te kutakodtál? Az engedélyem nélkül beléptél a gépembe? Hogy tehetted?! – emelkedett az egekbe a hangom.

– Egy csaló vagyok, Olivia. Nem értem, miért vagy úgy meglepve ezen. – Makacsul kerülte a tekintetem, ami tovább fokozta a feszültségem.

– Tényleg nem értem – dobbantottam a lábammal. – Miért? Mondd meg, miért sodort téged a jóisten az utamba? Miért, Niko?

– Én nem hiszem, hogy ebben isten keze van. Ha rajta múlna, én már régen alulról szagolnám az ibolyát.

– A pokolba veled, Niko! – kiabáltam felé, majd otthagytam a konyhában, és kimenekültem a szabad levegőre.