A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emma Chase: Royally Screwed, 2016

Fordította

SERES NOÉMI

Copyright © Emma Chase

Hungarian translation © Seres Noémi, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5875-13-7

BEVEZETÉS

A legelső emlékem semmiben sem különbözik mások első emlékeitől. Hároméves voltam, és az első napomat töltöttem az oviban. Valamiért anyám figyelmen kívül hagyta azt az aprócska tényt, hogy fiú vagyok és egy rettenetes overallt adott rám, fodros ujjú felsőt és olyan bőrcipőt, amit inkább a kislányok hordtak.

Azt terveztem, hogy az első adandó alkalommal összemaszatolom a ruháimat.

Addigra az, hogy a fényképezőgépbe kellett néznem, annyira természetes volt, mint hogy az égen madarak röpködnek. Hozzászoktattak. De ez a nap más volt, mint a többi.

Több száz fényképezőgép meredt rám.

Az utca minden egyes centimétere tele volt újságírókkal, s egyszemű szörnyek gyülekezeteként tornyosultak az óvoda bejáratánál. Várták, hogy lecsaphassanak. Emlékszem, hogy anyám hangja megnyugtatott. Fogtam a kezét, de nem hallottam, hogy mit mond a fényképezőgépek csattogása keltette hangzavartól és az üvöltéstől, ahogy folyamatosan a nevemen szólongattak.

– Nicholas! Nicholas, erre, mosolyogjon! Nézzen fel, öregfiú! Nicholas, ide!

Itt kezdtem először gyanítani, hogy mi mások vagyunk. Az ezt követő években megtanultam, hogy a mi családunk teljesen más. Nemzetközileg ismert, rögtön felismerhető és a napi dolgaink is az újságok címlapjain szerepelnek.

A hírnév furcsa dolog. Erőt sugároz. Általában úgy változik, mint az apály-dagály. Az embereket felkapják, majd elfeledik, a hírnév elmúlik és a korábbi figyelem tárgya arra a személyre korlátozódik, aki valaha valamilyen volt, de már nem olyan többé.

Ez soha nem fog megtörténni velem. Már akkor ismertek, mielőtt megszülettem, és a nevem még jóval azután is a történelem lapjait ékesíti majd, amikor én már rég nem leszek. Egy gaztett csak átmenetileg ver port. A hírnév a feledés homályába vész, de a királyság… örök.

ELSŐ FEJEZET

NICHOLAS

Néha komolyan azt hiszem, hogy skizofrén vagyok. Több énem van. Lehet, hogy meghasadt a tudatom. De hisz volt már ilyen a történelemben. A régi családfákban előfordulnak mindenféle kórképek: vérzékenység, kóros álmatlanság, holdkórosság… vörös haj. Azt hiszem, szerencsésnek mondhatom magam, hogy én mentes vagyok ezektől.

Engem a hangok kínoznak. Nem olyasféle hangok, hanem inkább reakciók, amiket a fejemben hallok. Válaszok a kérdésekre, amelyek soha nem egyeznek azokkal a válaszokkal, amik végül kijönnek a számból.

Szinte soha nem mondom ki, amit valójában gondolok. Néha annyira tele van már a hócipőm, hogy úgy érzem, még a szemem is képes lenne színt váltani. És azt hiszem, nem is lenne baj.

Megesik, hogy azt gondolom, a legtöbb ember totálisan idióta.

– És újra itt vagyunk, hogy Őfelségével, Nicholas herceggel beszélgessünk.

Épp az idiótákat emlegettem…

Most tényleg ez a világos hajú, madárcsontú, anyajegyes férfi, aki velem szemben ül, vezeti ezt a bájos televíziós interjút? A neve Teddy Littlecock, ami annyit tesz, Kisfarkú. Komolyan így hívják. És abból, amit hallottam tőle eddig, ez nem véletlen. El tudom képzelni, hogy milyen lehetett ilyen névvel iskolába járni. Már majdnem megsajnáltam. Majdnem.

Littlecock újságíró. Különösen undorodom ettől a fajtól. A média hivatása mindig is az volt, hogy megtapossák az arisztokratákat és feldugják minden bűnüket az előkelő seggükön. Ami, bizonyos szempontból, rendben van, hiszen a legtöbb előkelőség igazi, első osztályú pöcs és ezt mindenki tudja. Ami igazán zavar az az, hogy azért nem mindenki érdemli meg ezt. Néha valótlanságokat állítanak. Ha nincs szennyes, akkor a média majd előveszi a frissen mosott ruhát és valahogy akkor is beszennyezi. Bezzeg az újságírói feddhetetlenség!

Öreg Teddy nem csak egy egyszerű riporter, ő az Igazság Netovábbja. Ő nem veszteget meg, nem zsarol, még csak nem is hazug felebarát. Ő nyíltan harcol – mint ebben az interjúban is –, és a legidiótább kérdéseket teszi fel, amit ember valaha hallott. Elzsibbad tőle az agyam.

Néha nem tudom, hogy melyik ujjamba harapjak, ostobának állítsam be magam, vagy inkább jellemtelennek? Mintha azt kérdeznék, hogy megkéseljenek, vagy inkább lelőjenek?

– Mit csinál a szabadidejében? Mi a hobbija?

Ugye megmondtam! Mint egy Playboy magazin-interjú, amit az újság közepén hoznak, dupla oldalpáron: Szeretek habfürdőt venni, imádom a párnacsatát és nincs jobb annál, mint amikor az ember meztelenül sétálgat a tengerparton. Ezt nem! A kérdéseinek a lényege nem az, hogy információt szerezzen, hanem az, hogy fokozza az emberek által elképzelt marhaságokat.

Ez a helyzet velem is.

Elnevettem magam és megvillantottam a gödröcskéimet, hiszen a nők imádják őket.

– Nos, esténként szeretek olvasni.

De dugni még jobban.

Valószínűleg ezt a választ sokkal jobban szeretnék hallani a rajongóim. De ha kimondanám, akkor a Palota minden valószínűség szerint sokat veszítene a pozitív közmegítéléséből.

De hol is tartottam? Ja, a dugásnál. Szeretem hosszan csinálni, néha durván, de mindenképp rendszeresen. A kezemet pedig imádom ráhelyezni egy kerek seggre közben, s magam felé húzni, hallani a halk nyögéseket, amik visszhangzanak a szobámban, ahogy elélvez a hölgy a farkamon. Ezeknek a több száz éves szobáknak hihetetlen akusztikájuk van.

Vannak, akik aszerint választanak a hölgyek közül, hogy melyik tudja tovább széttárni a lábát, én inkább azokat részesítem előnyben, akik be tudják fogni a szájukat. A diszkréció és a titoktartási megállapodás mindenhatóságának hála a legtöbb történet nem kerül ki a sajtóba.

– Szeretek lovagolni, pólózni és kedvelem a délutáni agyaggalamb-lövészeteket a királynővel.

Szeretek sziklát mászni, olyan gyorsan vezetni, amennyire csak lehet anélkül, hogy összetörném a kocsit, szeretek beszívni, imádom a jó skót whiskey-t, az olcsó költségvetésű filmeket és a csípős vitákat a királynővel.

Ez tartja már csak életben a vén satrafát: ifjúságának forrása a humorom. És ráadásul ez mindkettőnknek jó gyakorlat. A Wessco egy aktívan működő alkotmányos monarchia, és nem úgy, mint a szertartásos szomszédainknál. Nálunk a királynő a kormányzó szerv aktív részese a parlamenttel együtt. Ettől rögtön politikussá válik a királyi család minden tagja. A ranglétra legtetején állunk ugyan, de a politikusok mind egyformák. A politika pedig egy mocskos és ármányokkal teli meló. Minden ármánykodó tudja, hogy ha kést ránt az ember egy vita során, akkor az jobb, ha éles is.

Összefontam a karomat a mellkasomon, hogy megmutassam a lebarnult alkaromat a felhajtott ujjú halványkék ingemmel a háttérben. Azt beszélik, hogy a Twitteren veszettül követik a karomat is, akárcsak a többi testrészemet. Aztán elmeséltem az első vadászatom történetét. A rajongóim kedvence – már álmomban is el tudnám mondani –, és kis híján úgy is érzem már, hogy alszom. Tedd felnevetett a végén, amikor elmeséltem, hogy az öcsém marhatrágyával töltötte meg a fegyvert igazi lőszer helyett.

Majd elkomolyodott és megigazította a szemüvegét, jelezve evvel, hogy a program szomorú része következik.

– Idén májusban lesz tizenhárom éve, hogy Pembrook hercege és hercegnője életüket vesztették a repülőszerencsétlenségben.

Már vártam.

Csendben bólintottam.

– Gyakran gondol rájuk?

A gravírozott tíkfa karkötő elnehezedett a csuklómon.

– Sok vidám emlékem van a szüleimről. De ami ennél is fontosabb számomra, hogy tovább élnek a jótékonysági rendezvényekben, amiket támogattak, és az alapítványokon át, melyek a nevüket viselik. Ez az ő igazi hagyatékuk. Azáltal, hogy tovább viszem az alapítványokat, amiket pártoltak, biztosítom, hogy mindig emlékezzenek rájuk.

Szavak, szavak, szavak, duma, duma, duma. Ebben jó vagyok. Rengeteget tudok beszélni anélkül, hogy valójában válaszolnék a feltett kérdésre.

Minden áldott nap gondolok rájuk.

Nekünk nem lehet elérzékenyülni – merev felső ajak, mely enyhén felfelé görbül, a király halott, éljen soká. A világnak Őfelségei voltak, de nekem és Henrynek csak egyszerűen apa és anya. Jó emberek voltak, viccesek és igaziak. Bölcsek, kedvesek és nagyon szerettek minket – és ez elég nagy ritkaság az arisztokráciában.

Néha azon tűnődöm, hogy mit szólnának a jelenlegi dolgokhoz, és hogy minden mennyivel másabb lenne, ha élnének.

Teddy újra megszólalt. Nem figyeltem rá, de nem is kellett, néha elég, ha csak az utolsó pár szót elcsípem:

– …Esmeralda kisasszony, múlt hétvége.

Iskoláskorunk óta ismerem Ezzy-t. A Briar House-ba jártunk. Egy okostojás, hangos és féktelen.

– Esmeralda kisasszonnyal régi barátok vagyunk.

– Csupán barátok?

Ezzy leszbikus és a családja igyekszik ezt a részletet távol tartani a médiától. Én vagyok a kedvenc alibije. A kölcsönösen előnyös találkozóinkat a palota titkársága szervezi.

Bájosan elmosolyodtam.

– Egy úriember tud titkot tartani.

Teddy erre előrehajolt, megszimatolta a nap sztoriját. A sztorit.

– Szóval akkor van rá lehetőség, hogy valami mélyebb is kialakuljon önök között? Az ország olyan örömmel figyelte a szülei udvarlását! Az emberek tűkön ülnek, és arra várnak, hogy „Ő Királyi Szexistenség”, ahogy önt nevezik, megtalálja szíve hölgyét és letelepedjen.

Megvontam a vállamat.

– Bármi lehetséges.

Ezt leszámítva nem akarok mostanság megállapodni. Erre mérget vehet.

Amint a világítás már nem vakított el és a piros pötty, ami a felvételt jelezte a kamerán kialudt, felálltam a székemből, és lecsíptettem a galléromon lévő mikrofont.

Teddy is felállt.

– Köszönöm, hogy az idejét rabolhattam Őméltósága.

Enyhén biccentett a fejével – a protokoll megkívánta.

Én is bólintottam.

– Részemről az öröm, Littlecock.

Bridget soha nem mondott volna ilyet. Soha.

Bridget a személyi titkárnőm volt: molett, középkorú, jól szervezett nő, aki rögtön megjelent az oldalamon egy üveg vízzel.

– Köszönöm! – Lecsavartam a kupakot. – Ki van még mára?

A sötét öltönyt jó reklámfogásnak gondolták a PR-osok, de nekem ez csak többnapnyi interjút, utazást és fotózást jelentett. A pokol negyedik, ötödik és hatodik bugyrait.

– Ő volt az utolsó mára.

– Halleluja!

Bridget felvette velem a lépést, ahogy végigsétáltam a hosszú, szőnyeggel borított folyosón, ami végül a Githrie Házba, a Wessco palotabeli privát lakosztályomba vezetett.

– Lord Ellingon rövidesen megérkezik. A Bon Repasban elköltendő vacsorájukat pedig visszaigazolták.

Velem barátkozni nehezebb, mint gondolnátok. Nagyszerű barát vagyok, az életem viszont olyan, mintha sajogna az ember aranyere. Nem ugorhatok be csak úgy egy kocsmába egyik péntek este, és nem nézhetek be csak úgy egy új klubba. Ezeket a dolgokat előre meg kell tervezni, szervezni. A spontaneitás egy olyan luxus, ami nekem nem jár.

– Nagyszerű!

Evvel Bridget tovább is ment a palota irodájába, én pedig beléptem a lakosztályomba. Három emelet, a legmodernebb konyha, nappali, ahová reggel süt be a nap, egy könyvtár, két vendégszoba, cselédszobák, két hatalmas hálószoba erkéllyel, ahonnan lélegzetelállító látvány nyílik. Szépen fel volt újítva – a színek, a kárpit, a kövek és díszlécek, mind a történelmünk egységét szimbolizálták. A Gurthrie Ház Pembrook hercegének és hercegnőjének a hivatalos rezidenciája – vagy az örökösé, akárki is legyen az. Először az apámé volt, majd az enyém lett, a koronázás előtt pedig a nagyanyámé volt.

A királyi családok szeretik átadogatni a dolgokat.

A hálószobámba tartottam, kigomboltam az ingemet és alig vártam, hogy beállhassak a forró zuhany alá, ami teljes kapacitásával ontja rám a vizet. A zuhanykabin fenomenális.

De nem jutottam el addig.

Fergus, a komornyikom akart találkozni velem, a lépcső tetején várt. Az egyetlen jó szemével helytelenítően nézett rám, míg a másikkal – a csodálkozó szemével, amiről az öcsémmel mindig azt tartottuk, hogy egyáltalán nem is rossz, hanem mindent egyszerre képes látni vele – a folyosó ellenkező végébe tekintett. Egy kötekedő, kellemetlen fickó – a házzal együtt örököltem, és nagyjából a házzal lehet egyidős.

– A királynő szeretne találkozni önnel. – A hangja olyan volt, mintha csiszolópapírt húztak volna végig a dobhártyámon.

Nem kívánt további magyarázatot e közlés.

Megdörzsöltem az arcomat, s végigsimítottam a borostámat.

– Mikor?

– Mit gondol, mikor?! – csattant fel Fergus. – Tegnap, természetesen.

– Hát persze.

A régi időkben a trón a monarchia erejének szimbóluma volt. A különféle illusztrációkban a felkelő nappal a háttérben jelenítették meg, felette pedig a felhők és a csillagok – egy isteni leszármazott helyét jelölve. Ha a trón az erő szimbóluma volt, akkor a trónszoba az a hely, ahol a korlátlan hatalmat gyakorolták. Ahol dekrétumokról döntöttek, büntetéseket jelentettek be, és ahol a „hozzátok el nekem a fejét” kijelentés visszhangozhatott.

De ez akkor volt.

Mostanság a királyi irodákban folyik a munka dandárja. A trónszobát csak nyilvános szerepléseknél használjuk. A tegnap trónja, a ma végrehajtó asztala. A trónnal szemben ültem. Csillogott a kemény mahagóni és nevetségesen hatalmas volt.

Ha a nagyanyám lenne az anyám, azt kellene gondolnom, hogy kompenzál valami miatt.

Christopher, a királynő személyi titkára teával kínált, de egy legyintéssel visszautasítottam. Még fiatal volt, huszonhárom lehet, olyan magas, mint én, és felettébb vonzó, mint a filmcsillagok az akciófilmekben. Nem rossz titkár, de azért nem is egy gyöngyszem. Szerintem a királynő csak azért vette fel, hogy a szemét legeltesse. A mocskos vénlány. Magamban Igornak hívom, mert ha a nagyanyám azt mondaná neki, hogy legyet egyen, akkor az élete hátralevő részében csak annyit kérdezne: – A szárnyaival együtt, vagy anélkül?

Végül kinyílt a kék mellékszoba ajtaja és Őfelsége a királynő, Lenora jelent meg az ajtóban.

A kolumbiai őserdőben élő őshonos majmok, a világ legédesebb állatai, még a cuki hörcsögöket és a kiskutyákat is maguk után utasítják a Pinteresten. Kivéve a borotvaéles fogukat, amivel előszeretettel vájják ki az ember szemgolyóját. Magukhoz csábítják az áldozatukat a kedves kinézetükkel, akik aztán az életükkel fizetnek.

A nagyanyám sokban hasonlít ezekre a veszélyes kis majmokra.

Úgy néz ki, mint egy átlagos nagymama, mint bárki nagyanyja, alacsony és csinos, puha, tupírozott haja van, kicsi, filigrán kezei, a nyakában csillogó gyöngy, s keskeny ajkaival a legmocskosabb viccen is képes nevetni. Az arcára pedig kiül a bölcsesség. De a szemei elárulják.

Kékesszürke szemek.

Az a fajta szempár, ami nem is olyan rég küldte háborúba a csapatait. Egy hódító szemei… egy legyőzhetetlen hódítóé.

– Nicholas.

Felálltam és meghajoltam.

– Nagyanya.

Rá se nézett Christopherre, úgy haladt el mellette.

– Hagyjon magunkra!

Leültem, miután ő is leült, s a csuklómat az átellenes térdemen nyugtattam. A másik karomat pedig lazán a szék támlájára tettem.

– Láttam az interjút – mondta. – Többet kéne mosolyognod. Sokkal boldogabb fiú voltál.

– Legközelebb megpróbálok majd boldogabbnak látszani.

Kinyitotta az íróasztalának középső fiókját és kivett egy billentyűzetet. Több tehetséggel pötyögött rajta, mint egy korabelitől várná az ember.

– Láttad már az esti szalagcímeket?

– Még nem.

Felém fordította a képernyőt. Majd egyik hírportálról a másikra kattintott.

A HERCEG A PLAYBOY-VILLÁBAN BULIZOTT

HENRY, A SZÍVTIPRÓ

KIRÁLYI RANDI

VAD, TEHETŐS ÉS VIZES

Az utolsó címhez egy fotót is csatoltak, amelyen Henry épp egy úszómedencébe ugrik anyaszült meztelenül.

Előrehajoltam és hunyorítottam.

– Henry szörnyülködni fog. Szörnyű a megvilágítás ezen a képen, alig látszanak a tetoválásai.

A nagyanyám összeszorította az ajkait.

– Csak nem szórakoztatónak találod?

Igazából inkább csak untatott. Henry éretlen volt, egy alulmotivált naplopó. Úgy élt, mint hal a vízben és mindig arra haladt, amerre a szél fújta.

Megvontam a vállamat.

– Huszonnégy éves és nemrég szerelt le…

Kötelező katonai szolgálaton volt. Wessco minden állampolgára – férfi vagy nő vagy herceg – köteles két évig szolgálni a hazáját.

– Már hónapokkal ezelőtt leszerelt – vetette közbe a nagyi. – És azóta vagy tizennyolc szajhával utazta be a világot.

– Próbáltad már felhívni a mobilján?

– Persze hogy próbáltam. – Csettintett egyet a nyelvével. – Amikor felveszi, nevetséges gépi hangon beszél, majd azt mondja, hogy nem hall rendesen. Aztán közli, hogy szeret és leteszi.

A szám mosolyra húzódott. Szórakozik a kölyök, majd én adok neki!

A királynő szeme úgy elsötétedett, mintha egy közelgő vihart jeleznének.

– Az Államokban van, Las Vegasban, és azt tervezi, hogy hamarosan Manhattanbe megy. Azt akarom, hogy menj utána és hozd őt haza, Nicholas! Az sem érdekel, ha meg kell verned és zsákba gyömöszölnöd, de akkor is ki kell gyógyítani ezt a kölyköt a hülyeségéből.

Szinte az összes nagyvárosban jártam már a világon és meg kell mondanom, hogy az összes közül New Yorkot utálom a legjobban.

– De hát az időbeosztásom…

– Majd megoldjuk. Amíg ott leszel, jó néhány dologban a segítségemre lehetsz. Rám itt van szükség.

– Addig az Alsóházban fogsz dolgozni? Próbálod majd rászorítani a seggfejeket, hogy lássák el a kötelességeiket?

– Örülök, hogy felhoztad ezt. – A nagyanyám összefonta a karját. – Tudod, hogy mi történik a monarchiával, ha nincs örökös?

A szemem összeszűkült.

– Tanultam történelmet az egyetemen. Persze, hogy tudom.

– Nyugtass meg!

Felhúztam a vállamat.

– Ha nincs egyértelmű örökös, akkor elragadhatják a hatalmat. Lehet, hogy polgárháború tör ki a különböző uralkodóházak között, amelyek magukénak szeretnék a hatalmat.

Felállt a szőr a hátamon és a tenyerem is izzadni kezdett. Olyan érzésem volt, mint mielőtt felérne az ember az első domb tetejére a hullámvasúton.

– Hová akarsz kilyukadni evvel? Vannak örökösök. Ha Henry és én valamilyen katasztrófa áldozatai lennénk, még mindig ott van Marcus, az unokatestvérünk.

– Marcus egy idióta. És egy idiótát vett feleségül. A gyerekeik duplán hülyék. Soha nem fogják irányítani ezt az országot. – Megigazgatta a gyöngyöket a nyakában és felhúzta az orrát. – Sugdolóznak a Parlamentben, azt rebesgetik, hogy minket is csak szertartásos hatalomként kéne nyilvántartani.

– De hisz mindig sugdolóznak.

– De ez most más – mondta élesen. – A kereskedelmi szabályokat emlegetik, nő a munkanélküliség és a fizetések alacsonyak. – A képernyőre mutatott. – És ezek a szalagcímek nem segítenek. Az emberek azért aggódnak, hogy lesz-e mit enniük, s eközben az öcséd az egyik luxushotelből a másikba megy. Pozitív színben kellene feltűnnünk a sajtóban. Ünneplésre kell okot adnunk az embereknek. És meg kell mutatnunk a Parlamentnek, hogy erős kézzel fogjuk az országot, úgyhogy jobban tennék, ha szépen játszanának, különben átgázolunk rajtuk.

Egyetértően bólintottam. Akárcsak egy ostoba molylepke, aki boldogan repked a tűz felé.

– Mit szólnál egy parádéhoz? Megnyithatnánk a tánctermeinket a nyilvánosság előtt. Az emberek imádják ezt – próbáltam sugallni.

A nagyi megérintette az állát.

– Én valami… nagyobbra gondoltam. Valami olyanra, ami felkelti a világ figyelmét. Az évszázad eseményére. – A szeme csillogott, tudtam, hogy mi fog következni. Mint a hóhér, mielőtt meglendíti a bárdját.

És aztán lecsap a bárd.

– Az évszázad esküvőjére gondoltam.

MÁSODIK FEJEZET

NICHOLAS

Az egész testem lebénult. Mintha nem működött volna egyik szervem sem. A hangom pedig tele volt értelmetlen, minden logikát mellőző reménnyel.

– Csak nem Miriam nénikém házasodik megint?

A királynő az íróasztalra támaszkodott mindkét kezével. Rettentő jel volt ez. Azt jelentette, hogy már elhatározta magát és még egy jeges szélvihar sem tudná kifújni a fejéből a döntését.

– Amikor kisfiú voltál, megígértem az anyádnak, hogy megadom neked a lehetőséged, hogy magad válassz feleséget – ahogy az apád is kiválasztotta az anyádat –, hogy szerelembe ess. Figyeltelek és vártam, de feladtam a várakozást. A családodnak szüksége van rád, ahogy az országnak is. A nyár végén sajtótájékoztató előtt fogod bejelenteni, hogy ki a választottad.

Ez a kijelentés észhez térített és talpra ugrottam.

– De hát az csak öt nyüves hónap!

A királynő megvonta a vállát.

– Először harminc napot akartam adni. Köszönd meg a nagyapádnak, hogy lebeszélt róla.

A királynő ránézett a portréra a háta mögött. Nagyapa már tíz éve halott volt.

– Lehet, hogy kevesebbet kellene aggódnod a magánéletem miatt. Inkább arra figyelj, nehogy kiszagolja a sajtó, hogy festményekkel társalogsz.

– Vigaszt találok benne! – Most már ő is felállt, kezével újra az asztalon támaszkodott és felém hajolt. – És csak egyetlen festményről van szó, nem kell aggódnod, Nicky.

– Nem tehetek róla. – Nyomatékosan ránéztem. – A legjobbaktól tanultam.

Figyelmen kívül hagyta a megjegyzésemet, leült, és hátradőlt.

– Készítettem neked egy listát a fiatal hölgyekről, akik szóba jöhetnek. Néhányukkal már találkoztál, néhányan újak lesznek neked. Ez a legészszerűbb cselekvési terv, hacsak nem adsz rá okot, hogy máshogy gondoljam.

Semmi nem volt a tarsolyomban. A bölcsességem olyan hamar cserben hagyott, hogy csak úgy porzott a helye a fejemben. Mert hát a politika, a nyilvános kapcsolatok – nos, bölcs gondolat, igaza van –, egy királyi esküvő egy csapásra elaltatna minden pusmogást. De kit érdekel, hogy mit beszélnek, nem látják a fától az erdőt a beszűkült agyukban.

– Nem akarok megházasodni.

A királynő megvonta a vállát.

– Nem hibáztatlak. Én sem akartam viselni az üknagyanyád koronáját a huszonegyedik születésnapomon. Túl cifra volt és nehéz. De mindannyiunknak teljesítenünk kell a kötelezettségeinket. És ezt nagyon jól tudod. Most te vagy soron, Nicholas herceg.

Biztos van rá magyarázat, hogy a kötelesség szónak miért azonos a hangalakja a kakival.

És ráadásul nem is a nagyanyámként közölte velem az elhangzottakat, hanem mint királynő. Már a gyermekkorom is a kötelességről szólt, a törvényességről és becsületességről, és emiatt lehetetlen volt visszakoznom.

Alkoholra volt szükségem. Azonnal.

– Ez minden, Őfelsége?

Csak bámult rám egy darabig, majd bólintott.

– Igen. Vigyázz magadra az úton, majd beszélünk, ha hazaértél!

Felálltam, és leeresztettem a fejemet. Indulni készültem. Ahogy becsukódott mögöttem az ajtó, sóhajtást hallottam.

– Ó, Edward! Hol rontottuk el? Miért kell ilyen nehézkesen viselkedniük?

Egy órával később már a Guthrie Házban voltam. A kandalló előtt üldögéltem a nappaliban és odanyújtottam az üres poharamat Fergusnak, hogy töltse tele. Még egyszer.

Nem mintha nem tudtam, volna, hogy mire számítsak, hiszen az egész világ tudja. Egyetlenegy feladatom van, utódot nemzeni. Meg kell alkotnom azt, aki majd egyszer átveszi a helyemet, ahogy nekem is át kell majd vennem a nagyanyám helyét és irányítanom kell az országot.

De akkor is, ez mindig is elméleti kérdés volt a fejemben. Egyszer. Egy nap. A királynő egészségesebb mindenkinél, úgyhogy még egy jó ideig nem kell fájjon a fejem. De most… ez az esküvő… valóságos lett.

– Hát itt van!

Egyetlen kezemen meg tudom számolni azokat az embereket, akikben bízom, és Simon Barrister, Ellington negyedik grófja egy közülük. Megveregette a vállamat, ahogy üdvözölt, és rám villantott egy mosolyt. Ha azt mondom, hogy rám villantott, akkor azt úgy is értem. Szó szerint. Az arca olyan piros volt, mint a paradicsom, és éles a széle felé.

– Mi a fene történt az arcoddal?

– Az a fránya karibi nap nem csíp engem. Nem számít, mennyi napolajat tettem magamra, akkor is megtalálta a módját, hogy megégessen, akár egy grillcsirkét! – Meglökött a könyökével. – Kreatívra sikerült a nászút, ha érted, mire gondolok. A sült krém nagyon érzéki tud lenni.

Simon múlt hónapban nősült. Ott álltam mellette az oltárnál, bár mindent megpróbáltam, hogy rávegyem, még időben oldjon kereket.

De hatalmas szíve van a srácnak és remek agya. A nőkkel viszont sohasem jött ki jól. Rézvörös haj, tejfehér bőr, de a hasánál volt egy kis háj, amit nincs az a tenisz- vagy biciklizésmennyiség, ami el tudna mulasztani. És aztán ott volt Francis Alcott. Franny nem szeretett engem és az érzés teljességgel kölcsönös volt. Lélegzetelállító lány, csak ennyit mondok róla: sötét haj és szemek, az arca akár egy angyalé, a bőre pedig mint egy porcelánbabáé.

Az a fajta, akinek a feje körbeforog a nyakán, majd megfog és beránt az ágy alá, hogy megfojtson.

Fergus hozott egy kis italt, majd leültünk Simonnal.

– Hallom, a királynő végül kimondta az óhaját a házassággal kapcsolatban.

A poharamban lévő jég megcsörrent, én pedig lehúztam az italt.

– Ez gyors volt.

– Tudod, hogy megy errefelé, még a falnak is füle van. Mi a terved, Nick?

Felemeltem a poharamat.

– Gyorsan belesüllyedek az alkoholizmusba – mondtam, majd megvontam a vállamat. – Ezen kívül nincs más tervem.

Hozzávágtam a papírt.

– Készített egy listát a lehetséges választottakról. Nagyon segítőkész volt.

Simon átlapozta az oldalakat.

– Ez még vicces is lehet. Meghallgatásokat tarthatnál – mint az X-Faktorban. Mutassa, miben tehetséges?

Megnyújtottam a nyakamat, próbáltam eltávolítani a görcsöt, ami megfogta.

– És ráadásul még New Yorkba is el kell mennünk, hogy összeszedjem Henryt.

– Nem értem, miért utálod annyira New Yorkot. Remek programok vannak ott, az étel nagyszerű és hosszú lábú modellek rohangálnak az utcákon.

A szüleim New Yorkból tartottak hazafelé, amikor lezuhant a gépük. Tudom, hogy gyerekes és ostoba, de mit mondhatnék, nem tudom kiverni a fejemből.

Simon felemelte a tenyerét.

– Mit értesz azon, hogy New Yorkba is el kell mennünk? – kérdezte Simon.

– A nyomorúságban jó, ha van egy társa az embernek. Utazást értek ezen.

Amúgy meg értékelem Simon véleményét és bízom az ítéletében. Ha maffiafőnök lennék, ő lenne a tanácsadóm.

Belepillantott a poharába, mintha a világ titkait rejtené – és egy nőt.

– Franny nem lesz boldog – jegyezte meg Simon.

– Adj neki valami csillogót a boltunkból.

Simon családjáé a legnagyobb áruházlánc a világon.

– Amúgy meg csak egy hónapot töltöttetek együtt. Mostanra már biztosan eleged lehet belőle.

Egy hosszú és sikeres kapcsolat titka a sűrű távollétekben rejlik. Ettől mindig minden újszerűnek tűnik. Nincs idő az amúgy elkerülhetetlen unalomra.

– A házasságban nincs szabadság, Nick. – Simon felnevetett. – Hamarosan te is megtudod.

Megmutattam neki a középső ujjamat.

– Értékelem az együttérzésedet.

– Hiszen ezért vagyok itt.

Kiittam a poharamból az utolsó cseppet is. Ismét.

– Lemondtam a vacsorafoglalásunkat. Elment az étvágyam. Mondtam a biztonsági csapatnak, hogy A Kecskébe megyünk az este további részében.

A Kanos Kecske a város legidősebb faépítménye volt. Egykor tökéletes helyen volt a palotához képest. A falu körülölelte a palotát, a szolgák és a katonák otthonai vették körül. Akkoriban A Kanos Kecske bordélyként működött, ma pedig kocsma. A falak görbék voltak és a tető lyukas, de a legjobb kocsma volt az egész országban, amennyire tudtam. Fogalmam sem volt, hogy Macalister – a tulaj – hogyan csinálja, vesztegetéssel vagy kenőpénzzel, de még soha egyetlen történet sem került be a sajtóba rólam vagy az öcsémről egy A Kecskében töltött éjszaka után.

Pedig volt pár igen vad éjszakánk ott.

Simonnal már csont részegek voltunk, amikor az autó odagördült a bejárat elé. Logan St. James, a személyi testőrségem irányítója kinyitotta az ajtót előttünk, a szeme pedig fel-alá járt az utcán, hogy nincs-e valahol riporter.

A kocsmában sör- és cigarettaszag terjengett, de legalább olyan vigasztaló volt, mint a sütőből kiáradó friss keksz szaga. A mennyezet alacsony volt, a padló pedig ragadós. A hátsó sarokban egy karaokegép és egy színpad helyezkedett el, melyen egy világos hajú lány billegett és a legújabb Adele-számot bömbölte. Simonnal leültünk. Meg – Macalister lánya – letörölte az asztalt és csábítón ránk mosolygott.

– Jó estét, Őméltósága! – Simon felé csak biccentett egyet, és a mosolya sem volt olyan izgató. – Lord Ellington.

Majd a világosbarna szempár visszatért rám.

– Láttalak a tévében ma délután. Jól néztél ki.

– Köszönöm.

Meg egy kicsit megrázta a fejét.

– Nem is tudtam, hogy olvasol. Amikor a szobádban voltam, soha nem láttam egyetlen könyvet sem.

Meg hangja visszhangzott a falaim között, a nyögéseitől pedig csak még keményebb lett a péniszem. Sokszor volt ez így. A titoktartási szerződése ott volt, biztonságban. Majdnem teljesen biztos vagyok benne, hogy soha nem lesz rá szükségem. Az apámmal folytatott első „beszélgetésem” nem a méhecskékről és a madarakról szólt, hanem arról, hogy mindig szerencsés, ha van titoktartási szerződés, még akkor is, ha az ember úgy érzi, nincs rá szüksége. Így még mindig jobb, mintha nincs, de mégis szükség lenne rá.

Elmosolyodtam.

– Hát, lehet, hogy csak nem vetted észre. Úgy emlékszem, hogy nem a könyvek érdekeltek, amikor ott jártál.

Azok a nők, akik egyik hónapról a másikra élnek, sokkal könnyebben viselik az egy- – vagy három- – éjszakás kalandokat, mint az osztályomhoz tartozók. A nemes hölgyek el vannak rontva, megszokták, hogy mindent megkapnak, amit csak akarnak, és rögtön bosszúállók lesznek, ha valaki visszautasítja őket. De az olyan lányok, mint az én csinos kis pincérnőm, tudják, hogy az életben vannak olyan dolgok, amiket soha nem fognak tudni lezárni.

Meg melegen, mindentudón mosolygott.

– Mit szeretnél inni ma este? A szokásosat?

Nem tudom, hogy az egész napos interjúk, vagy a skót whiskey, de hirtelen szétáradt bennem az adrenalin, a szívem pedig gyorsabban kezdett verni, a válasz pedig nagyon is világos volt.

A királynő megszorongatta a golyóimat, úgyhogy ki kell mosnom az agyamat, hogy teljesíthessem a kérését, de addig még van idő.

– Nem, Meg. Valami mást szeretnék. Valamit, amit még nem próbáltam. Lepj meg!

Ha azt mondanák neked, hogy a világ, amit eddig ismertél – és ahogy ismerted – öt hónap múlva összedől, mit tennél?

Természetesen megpróbálnál mindent kihozni belőle. Az ember megcsinálna mindent, amit eddig csak tervezett – és mindenkit megdugna, akit eddig akart –, amíg lehetősége van rá.

Nos… úgy tűnik, végül mégis van egy tervem.