A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ella Maise: To Hate Adam Connor, Ella Maise, 2016

Fordította

VARGA CSABA

Copyright © Ella Maise

Hungarian translation © Varga Csaba, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5929-20-5

Ajánlom ezt a regényt mindenkinek, aki valaha is kételkedett abban, hogy méltó a szerelemre.

Első fejezet

Lucy

Hiszek a szerelemben. Tiszta szívemből. Komolyan, ne csóváld így a fejed. Tényleg hiszek.

Látom magam előtt, hogy vigyorognak mindazok, akik ismernek. Hát, rosszul teszik. Nincs okuk rá, és őszintén szólva, szemétség így kiröhögniük.

Tessék, kimondom még egyszer: szívből hiszek a szerelemben. Mindent tudok a varázserejéről. A jóról és a rosszról is. Azt is vágom, hogy a világ nagyszerűbbnek tűnik, ha mámoros vagy a szerelemtől. Tudom, hogy meggyógyítja az összetört szíveket, őrült boldogsággal, izgalommal, reménnyel tölt el… meg rémülettel, rosszulléttel… meg rengeteg olyasmivel, ami miatt sokkal jobb hely lehet a világ, ahol élünk.

Itt van például a legjobb barátnőm, Olive. Gyerekkora óta szerelmes a férjébe. Csak hatéves volt, amikor megkérte Jasont, hogy vegye feleségül. Csak hat volt – hat! Hát nem ez a világ legcukibb dolga? Aztán, amikor évekkel később egymásra találtak, a srác már filmcsillag volt, és egyszerűen levette a kis zöld Bogyókát a lábáról. Bejön a csajnak a szerelem, nagyon is, és látszik rajta, hogy mennyire boldog. Amúgy tényleg rászolgált erre.

És én? Úgy tűnik, a szerelmet nem nekem találták ki. Úgy is mondhatnám, hogy nagy ívben elkerüljük egymást.

Igazából arról beszélek, hogy a szerelem egyszerűen mindenre képes… kivéve persze, ha valaki fölött ott lebeg egy átok, mint az én esetemben. Az sem árt, ha hajlandó vagy beengedni a szerelmet az életedbe, és arra, hogy tágra nyisd a szíved áttekinthetetlen útvesztőjébe vezető vaskos kaput, bizony.

Éppen ez a nehéz benne, igaz? Be kell engedned a szerelmet. Ki kell tárulkoznod, meg kell osztanod valaki mással a kevésbé rokonszenves tulajdonságaidat, a lelked legmélyebb, legsötétebb szegleteit. Csakis ily módon lehet átélni az igazi szerelmet. Ezzel a baromsággal már egész kiskorunk óta etetnek minket, legalábbis így tapasztaltam. A környezetünk nem más, mint a szerelem összefüggő reklámfilmje. Tárulkozz ki valaki előtt, légy hűséges, becsületes, és ha szeretni fognak olyannak, amilyen vagy, akkor minden a legnagyobb rendben van.

Élvezd, ahogy a szél a képedbe vágja a sok ünnepi konfettit. Ráleltél az igaz szerelemre. De jó neked! Mi, többiek viszont szívunk.

Na most… beengedjem a szerelmet? Azt már nem! Mindent megteszek azért, hogy kint maradjon. Egyszer már csúnyán megégettem magamat. Ha pedig azt kérded tőlem, hogy tulajdonképpen mi a bajom… szóval, ha ennyire kíváncsi vagy, akkor elmondom, életem nagy problémája nem más, mint hogy régi jó barátom, „a szerelem” nem viszonozza a rajongásomat. Sosem tette. És valószínűleg már nem is fogja.

Mondhatnám, hogy ez milyen szemétség a részéről, de… mostanra már megbékéltem a helyzettel – legalábbis ezt gondoltam, míg bele nem futottam Jamesonbe. Bele is estem.

Igazi dögös, tetovált rosszfiú volt! Egyetemi szerelem.

Ha eddig még nem jöttél volna rá, nekem igen komoly gondjaim vannak az apámmal és az anyámmal. És ha mindez önmagában még nem volna elég ahhoz, hogy elcsessze az életemet, az egészet nyakon önthetem azzal, hogy bekavar a kiállhatatlan nagyanyám is.

Blablabla…

Úgy tűnik, kezded azt hinni, hogy uncsi vagyok, márpedig ez cseppet sem járja.

Beszélgessünk inkább kicsit az egyéjszakás kalandokról. Azok tök jók, nem? Végigsiklasz a szerelem peremén, egymásra mosolyogtok az új partnerrel, és izgalomtól zúgó fejjel, szédülten arra gondolsz, hogy most összejöhet valami izgi, élvezheted, milyen az, ha a bőrödet megsimogatja valaki, érzed a pasi forró leheletét, a hőséget és a gyönyört, amikor néhány másodpercen keresztül sikerül telibe találnia a megfelelő pontot – már ha sikerül neki. Egyetértek. Ez mind tök jó. A fenébe is, csak javasolni tudom, hogy éld át ezt a sok klassz dolgot, főleg, ha méretes a kékeres.

Ne legyél ribanc; viselkedj hűvös, boldog vízesésként!

Nagykanállal kell falni az életet! Élvezd a pillanatot!

Ne zárkózz be; légy szabad, mint az esőcsepp!

A legfontosabb az, hogy élj!

Az a legértékesebb tanácsom mindenkinek, hogy bármit is tesztek, semmiképpen ne térjetek vissza ahhoz a dögös, egyéjszakás kalandhoz, amire azért volt szükségetek, hogy kielégítsétek áruló testetek szükségleteit, feltéve, ha éppen azzal próbálkoztok, hogy elkerüljétek a szerelmet. Bulizzatok, éljetek egy kicsit, szeressetek valakit egy éjszakán át, és aztán lépjetek tovább. Ha ugyanis elkezdtek visszajárni ugyanahhoz a pasihoz, ó, nem is tudom… mondjuk száz alkalommal… végül elkerülhetetlen lesz, hogy ne érezzetek valamit a fickó iránt.

Nézze meg az ember… mégis lenne szívem? Erre ugye nem számítottál, igaz? Szóval szépen lassan te is belezúgsz, pont, mint én. Lépésről lépésre. Megtörténhet, hogy először valami különöset érzel, mert a srác irtó ügyesen használja a hatalmas farkát, te meg nem tudod nevén nevezni, hogy mi történt (amúgy egy orgazmust éltél át, ez nem a szerelem). A legkülönfélébb érzelmek zúdulnak rád, miközben ő tövig átadja magát neked. És igen. Tényleg ennyire ügyes; a szívtiprók általában csodálatosak az ágyban. Ami miatt még jobban fogsz bőgni, ha továbblép. Jó, mi?

Csakhogy aztán ostoba módon elkezdesz egyre nagyobb jelentőséget tulajdonítani a csodálatos orgazmusok élményének, valahányszor csak a pasi ott van a közeledben azzal az óriási farkával. A mosolya pedig lassacskán mindent felkavar, és ahogy megsimogatja az arcodat és végignéz rajtad, ahogy bámul, miközben kibújsz a blúzodból előtte – füstölöghet a lángra lobbanó szív. Aztán a fickó átkozott szavai befurakodnak a szívedbe és az agyadba. Aztán esetleg, de tényleg csak esetleg, kezded biztonságban érezni magad, mivel úgy tűnik, hogy valóban fontos vagy neki. Utána pedig, mielőtt lehetőséged lenne csendben lelépni… mielőtt rájöhetnél arra, mire is készül a hátad mögött a szíved…

Bumm! Szerelmes lettél! Gratulálok! Amúgy pedig baszd meg, áruló szívem! Te pedig most már tökéletesen kiélvezheted az elkerülhetetlenül bekövetkező nyomorúságot.

Természetesen nem beszélhetek mindenki nevében, de az a helyzet, pontosan ez történt velem és Jamessonnel, első és egyetlen egyetemi szerelmemmel, úgyhogy, ha most kiakadsz, őt szidd, amiért tüzet okádok. Egészen pontosan hat nap és huszonegy óra telt el azóta, hogy lelépett Los Angelesből és átköltözött Pittsburghbe, hogy elkezdje az új munkáját a rohadt új cégénél, engem pedig itthagyott összetört szívvel, gyakorlatilag földönfutóként.

Na most, ha érdekel, mégis hogy szerethettem bele Jamesonbe, és miként törte darabokra a szívemet… akkor vissza kell mennünk kicsit az időben. A sráccal az egyik közgazdaságtan-szemináriumon találkoztam a tanulócsoportban. Ellentétben a széles körben elterjedt nézettel, nem szokásom tíz perc ismeretség után mindenkivel lefeküdni… vele sem tettem. Először csupán élveztem a látványt, és úgy döntöttem, hogy csendben, nyálcsorgatva bámulom… Ó, a várakozás, a szende pillantások, meg azok a mindentudó mosolyok. Aztán néhány héttel később valahogy beestünk egy épp ott lévő ágyba. Esküszöm, pontosan így történt.

Véletlen volt, teljes mértékben, komolyan mondom.

Emlékszem, milyen tetoválások voltak a mellén meg az alkarján, aztán megfordult, és megpillantottam az izmos seggét. Egyszer csak az ágyban voltunk, és én meg a kis puncim átélhettük életünk legboldogabb óráit. Ugye már említettem, milyen nagyszerűek azok a hatalmas farkak? Mondjuk, nem bántam volna, ha az övé egy kicsivel vastagabb, de hát… azt hiszem, az ember nem kaphat meg mindent az élettől.

Így aztán visszamentem a ráadásért. Emlékszem, azt mondogattam magamnak, „csak még egyszer, Lucy, és aztán vége”. Őszintén azt gondoltam, bűn lenne lemondani az elképesztő gyönyör újabb átéléséről, és én ugye tisztelem a törvényt. Mégis mi baj lehet abból, ha… na igen. Valahogy úgy alakult, hogy hetente többször is átéltük ezt a bizonyos egyéjszakás kalandot. Szóval igazából a srác már nem volt futó kaland, de én továbbra is egyéjszakásként tekintettem rá. Elég sok fejtörést okozott azzal is, hogy csak úgy elaludt mellettem, mielőtt az agyam kellőképpen magához térhetett volna ahhoz, hogy eszembe jusson, pontosan miért is kellene kirugdalnom ezt a pasit az ágyamból. Furcsa módon ez volt az oka annak, hogy egyre több időt kellett legjobb barátnőm, Olive cicijéhez bújva töltenem. Egyéjszakás kaland esetén ugyanis szigorúan tilos egymás mellett aludni és összebújni a pasival. Ugyanakkor Olive két cicijénél nincsen puhább párna ezen a világon! Ezt elhihetitek nekem. Puhák, mégis rugalmasak. Varázslat volt ez a javából, ám ezt a történetet majd valamikor máskor mesélem el.

Száz szónak is egy a vége, belezúgtam Jamesonbe. Úgy gondoltam, talán eljött az ideje annak, hogy adjak egy lehetőséget a jó öreg szerelemnek, és kiderítsem, hat-e még az átok. Igaz, nem feltétlenül számítottam arra, hogy már az első próbálkozásomat követően boldogan élhetünk, amíg meg nem halunk, mivel a valódi életben csak ritkán találkozhatunk a felhők között szivárványt fingó szárnyas egyszarvúakkal. A pokolba, arra azért én sem számítottam, hogy pofára esés lesz a vége! Éppen csak hogy belemártottam a lábujjaimat a vízbe, és eszem ágában sem volt agyoncsapatni magamat egy elektromos angolnával.

Szóval igen, még mindig el vagyok átkozva. A szerelem nem nekem való.

– Hahó? Lucy? Ó, szóval itt vagy! Tulajdonképpen miért beszélsz magadban? – kérdezte Olive, amikor megjelent a folyosó végén, éppen amikor a földhöz vágtam egy jókora szemeteszsákot, tele Jameson ruháival. Felegyenesedtem, vettem egy mély lélegzetet, és jól megnéztem magamnak az érkezőt. Gyakorlatilag mindig leggingset és bő fehér inget viselt, amikor nem akarta azon törni a fejét, hogy mit vegyen fel. A melle még a bő ingben is szuperül nézett ki. Szalmaszőke haját rendetlen kontyba fogta össze, és úgy tűnt, hogy mostanában nem igazán mosta meg. Úgy véltem, alighanem közvetlenül az íróasztala mellől jött ide.

– Minden ok nélkül. Csak hogy ne unatkozzak – válaszoltam, és letöröltem a láthatatlan izzadságot a homlokomról. – Hogyhogy ilyen korán itt vagy? Azt hittem, csak jóval később bukkansz fel. Amúgy pedig van valami különösebb oka annak, hogy így ránézésre már egy hete nem zuhanyoztál?

Ekkor már Olive a fal mellett sorban felállított szemeteszsákokban turkált, és azokat a ruhákat vizsgálta, amelyeket Jameson nem vitt magával. A kérdésemet meghallva felkapta a fejét, és szélesen elvigyorodott.

– Egy hét talán túlzás, inkább csak két nap lehetett. Már csak pár fejezetet kell megírnom, hogy hivatalosan is befejezzem a történetet. – Megvonta a vállát, és tovább folytatta a turkálást. A jó ég tudja, hogy mit keresett. – Egyébként is, kinek van ideje zuhanyozni?

Bár ez csak költői kérdés volt, mégis megválaszoltam egy újabb kérdéssel – persze csak halkan.

– Mindazoknak, akik szeretik a tisztaságot, és nem akarnak úgy bűzleni, mint te?

– Csak hogy megválaszoljam galád kis kérdésedet – folytatta Olive –, azért jöttem, mert én vagyok ezen a világon a legeslegjobb barátnőd. Tulajdonképpen miért kell ezekben a zsákokban turkálnunk? Az a köcsög miért nem vitte el magával a cuccait?

– Nem mi turkálunk a ruhái között, hanem te. Én már átnéztem őket. Kirakom mindet az utcára. Jameson küldött egy sms-t, és azt írta, hogy a spanja eljön értük. Engem cseppet sem érdekelnek.

– Mi lenne, ha jelképesen elégetnénk az összeset?

Az ajtó felé rúgta az egyik szemeteszsákot, majd pedig lehajolt, és felemelte az én apró, sárga hátizsákomat.

– Egész pontosan mit is akarna jelképezni ez?

– Nem is tudom… megmutatjuk neki, hogy egységfrontba tömörültünk ellene, aminek amúgy gyógyító hatása lenne rád nézve.

– Persze. Mi volna, ha inkább a lehető leggyorsabban lelépnék innen?

Olive megvonta a vállát, és kikapta a kezemből a felé nyújtott zsákot.

– Ha már itt tartunk, biztosra veszem, Jason mondott volna valamit, ha tényleg bűzlenék. Amúgy pedig… éppen te beszélsz? Úgy nézel ki, mint egy vízihulla. A gyönyörű kék szemed ragyogása gyakorlatilag kihunyt. Még a hajad is valahogy… sötétebb.

A szívemre szorítottam a kezemet, és rebegtetni kezdtem a szempilláimat.

– Ó, köszönöm, drága kicsi zöld Bogyóm! Te is remekül nézel ki. Jól áll neked a zsíros haj meg a begyógyult szem. Az összhatás pedig csak kiemeli az arcbőröd szépségét.

Halvány mosollyal a szája szélén megcsóválta a fejét, és a két zsákkal elindult lefelé a kocsijához. Kinyitottam a fürdőszoba ajtaját, mert ellenőrizni akartam a gyógyszeres szekrénykét, hogy nem hagytam-e itt valamit. Biztos, ami biztos, benéztem még egyszer a hálószobába is. Amikor megbizonyosodtam afelől, hogy mindent összecsomagoltam és készen állok az indulásra, az utolsó bőröndömet átvittem a nappaliba, ahol Olive, kezében egy egész üveg tequilával várt rám.

– Neked hoztam – mondta, és két kézzel nyújtotta felém a palackot, mintha annak a drágaságnak szüksége lett volna az ajánlgatásra.

Odamentem mellé, kikaptam az üveget a kezéből, nem törődtem azzal, ahogy felhördült, majd leseggeltem a mellettünk lévő heverőre.

Miközben lekötöttem magamat a kupak lecsavarozásával, Olive felsóhajtott, és odahuppant mellém. Gyorsan ittam egy kortyot, és savanyú képet vágtam, amikor a drága folyadék égetni kezdte a torkomat, majd a palackot visszahelyeztem a csajszi várakozó kezébe.

Olive három és fél évvel ezelőtt lett a barátom, és nem hiszem, hogy bárki is jobban ismert volna nála. Író volt, mégpedig azon őrülten sikeres szerzők egyike, akik már az első regényükkel feljutottak a sikerlisták élére. Nekem azonban legjobban az tetszett, hogy Hollywood legdögösebb színésze vette feleségül, az a férfi, akibe már gyerekkorában is szerelmes volt. Azt hihetné az ember, hogy az ilyesmi csak a könyvekben történik, de nem, Bogyesznak tényleg összejött. Megszerezte magának a legdögösebb pasit. Szeretném azt hinni, hogy a kellő pillanatban tőlem kapott apró lökést ehhez a helyes irányba. Arra bátorítottam, hogy váltsa valóra, amiről álmodozik. Persze az első pillanattól kezdve odavoltak egymásért, így aztán tudtam, hogy a biztatásom nélkül is egymás nyakában kötöttek volna ki. Jason Thorn amúgy a rendkívül ritka, tisztességes, jóravaló hírességek közé tartozott. Tiszta szívből szerette Olive-ot – máskülönben már rég megszerveztem volna ellene egy titkos támadást, hogy vegye le a mancsát a legjobb barátnőmről.

– Na szóval… – kezdte Olive, miután maga is belekortyolt a tequilába és kiköhögte magát. – Miről is beszélgettél magaddal, amikor besétáltam ide?

Ittam egy kortyot, méghozzá kiadósat. Ez gyorsabban lecsúszott, mint az előző.

– Igazából a csinos cicidről álmodoztam, és arra gondoltam, hogy lehetsz annyira önző, hogy nem osztod meg mással.

Magasba vonta az egyik szemöldökét, és keresztbe tett lábbal kényelmesebben elhelyezkedett a heverőn.

– Ki mondta, hogy önző vagyok? Tök kedvesen megosztozom rajtuk a férjemmel.

Egy őszinte mosollyal válaszoltam.

– Hajlandó vagy egészen pontosan elmesélni, ez miként történik? De részletesen ám! Érdekelne, hogy mi a kedvenc pozíciója. Hátulról szereti? Játszik a melleddel is? Kedves a cicidhez?

Tudtam, hogy nem fog mesélni – már korábban is megpróbáltam kifaggatni. Igazából nem tudom, miért kíváncsiskodom, ám ez egy pillanatig sem tartott vissza attól, hogy tovább ostromoljam. Ezenfelül élveztem, hogy ennyire zavarba jött. Megérdemli az olyan barát, aki nem hajlandó elárulni az ilyen fontos részleteket.

– Sajnálom, no bueno.

Megpróbáltam a tekintetemmel az értésére adni felháborodott nemtetszésemet, majd újra alkohollal kínáltam. Nem kért, ami két ok miatt is kapóra jött. Először is, több pia marad nekem – nagyon helyes –, másodsorban pedig Olive nagyon el szokott kanászodni, amikor részeg.

– Semmiképpen sem szeretnék hálátlan barátnőnek tűnni, de nem azt mondtad, hogy délután kettőkor jössz értem, nem pedig délelőtt tízkor? Ezenfelül pedig ajándékot is hoztál. Azért vagy ennyire kedves hozzám tán, mert áldozattá váltam?

Értetlen arckifejezéssel fordult felém.

– Áldozattá? Minek az áldozatává?

– Természetesen a szerelem áldozatává! – vágtam vissza megjátszott haraggal. – Minden tagom sajog, csúnyán elbántak velem, de sajnos nem az ágyban.

A szemét forgatva felnézett az égre, ám ekkor a kézitáskájában rezegni kezdett a telefonja. Egy gyors pillantást vetett a kijelzőre, majd felsóhajtott.

– Bocsi, szegény kicsi áldozatom, fel kell vennem. A lehetséges ügynökeimmel próbálok időpontokat megbeszélni.

– Csak tedd, amit tenned kell, én meg addig rágyógyulok a tequilára.

Mihelyst Olive kiment a szobából, becsuktam a szememet, és a fejemet ráhajtottam a heverő támlájára. Szóval Jameson itthagyott. Többé már nem voltam a barátnője. Na igen, ez a helyzet. Amúgy egy percig sem gondoltam, hogy mi ketten egy pár leszünk. De akkor meg miért nem vagyok boldog? Ebben a pillanatban örülnöm kellene annak, hogy igazam volt, és tényleg átok sújtja a családunkat? Érzek akár halvány boldogságot is? Kicsit sem. Ugyanakkor tudtam, hogy nem dől össze a világ, így aztán semmi értelme sem volna úgy viselkedni, mintha máris temetnének. Hála a családomnak, voltam már szarabb helyzetben is. Hozzájuk képest Jameson igazi szent.

Amikor Olive visszajött, megpróbáltam elfordulni, hogy ne vegye észre könnyben úszó szememet. Nagyon tévedsz, ha azt hiszed, hogy elbőgtem magam és csendben sírdogáltam. Egyszerűen csak allergiás voltam arra a rohadt lakásra.

– Mi lenne, ha most lelépnénk innen? – kérdezte Olive halkan.

Úgy tűnt, nem voltam elég gyors, amikor elfordultam. Letöröltem egy magányos könnycseppet, és ittam még egy kortyot az üvegből. Bármennyire is szerettem volna a sárga földig leinni magamat a legjobb barátnőmmel, hogy utána rakjunk egy máglyát és nagy farkú voodoobabákat faragjunk, mégsem tehettem. Szívás ám, ha valaki felnőtt.

– Ja. Az jó volna – bólintottam. A barátnőm kivette a kezemből az üveget, én pedig vonakodva ugyan, de hagytam. Persze csak rövid ellenállás után.

– Vigyázok a piára, és majd később folytatjuk.

– Becsszó?

– Becsszó. – Összeszűkülő szemmel nézett rám. – A francba, tudod mit? Még azt is megengedem, hogy hozzám bújj.

Egyből jobb lett a kedvem. A magasba vontam az egyik szemöldököm.

– És miközben az ölelésedben keresek vigaszt, téged meg a jóképű férjed fog magához szorítani? – kihúztam magam. – Olive Thorn. Azért veszel bele egy enyelgő édeshármasba, mert a szerelem áldozata vagyok? Ebben az esetben örömmel élek a lehetőséggel.

– Nem, te kis perverz! Jasonnek ma forgatása van. Hozzám bújhatsz, amíg el nem alszol. Aztán kiosonok a szobádból, és ágyba bújok a szépséges férjemmel.

– Ó, kegyetlenül megforgattad a szívembe döfött kést.

– Remek! Ha nem tudnád, még mindig mérges vagyok rád.

Gyászos arcot vágtam.

– Rám? Hát mit tettem? Hiszen én vagyok az áldozat!

– Én pedig a barátnőd. Hat napot vártál, mielőtt elárultad volna, hogy mit tett az a faszfej. Megfosztottál a baráti felháborodás jogától.

– Ne csináld már! Nem igaz, hogy ezért rám vagy mérges! Egyszerűen csak nem akartam, hogy te is pocsékul érezd magadat. Rászántam egy hetet arra, hogy kisírjam magamat, ez minden. És még csak egy teljes hét sem kellett. Túl vagyok rajta. Lezártam. Ma éjjel megünnepeljük, hogy szingli lettem. Meghagytam neked a legjobb részt: a bulizást. Felmegyünk ünnepelni a Tinderre, és mindenkit elhúzunk jobbra. Megígérhetem neked, élvezni fogod, hogy a barátnőd vagyok.

Odanyújtotta a kezét, és talpra segített.

– Nehehem! Kiszúrtál velem! Ezen nincs mit szépíteni. Nem volt lehetőségem arra, hogy veled együtt sírjak vagy Jamesont átkozzam, amiért elhagyott. Mégis mit képzelsz? Mi lesz az átmenettel a szomorúságból a dühbe? Kezdjek el egyből ünnepelni? Még mindig dühös vagyok. Meg szomorú is. Mivel örvénylenek az érzelmeim, átnyavalyogtam a múlt éjszakát Jasonnel, miután felhívtál. Teljes mértékben nekem adott igazat. Nagyon durván megfosztottál az előjogaimtól.

Félrehajtottam a fejemet, és megveregettem a karját.

– Ó, szóval szeretsz. Legszívesebben megölelnélek, kicsi Bogyi, csak így közelről még büdösebb vagy.

Nagyot lökött rajtam. Kacagva visszazuhantam a heverőre.

– Semmi szükség arra, hogy dühös vízesés legyél, Olive. Legyél tavacska. Mint én. Nézd meg, mennyire nyugodt vagyok. Na jó – tettem hozzá, mivel magasba vont szemöldökkel még mindig ott tornyosodott fölöttem –, ha attól jobban érzed magad, akkor ma este megpróbálok bőgni egy kicsit, és akkor neked is lesz lehetőséged velem szenvedni.

– Ezt már szeretem! Köszönöm! Ha lehet, még az ünneplés elején essünk túl a bőgésen, rendben?

Fejcsóválva, segítség nélkül is feltápászkodtam, miközben logikai érvekkel alátámasztott vitába kezdtünk arról, milyen sokáig bőgjünk, mielőtt kezdődhetne a buli.

Olive segített levinni az utolsó bőröndömet is a kocsiba. Utána otthagytam a zsákok mellett, és visszamentem az emeletre, hogy még egyszer körülnézzek. Így történhetett, hogy ott találtam magamat egyedül a nappaliban, ahol körbepillantottam, és rám törtek az emlékek.

Amikor Jameson pár hónappal ezelőtt motorbalesetet szenvedett, Olive és én berohantunk hozzá a kórházba. Ez volt az a pillanat, amikor beismertem, hogy szerelmes vagyok a srácba.

Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a rengeteg törött csontja miatt képtelen lesz gondoskodni magáról, megkérdeztem tőle, akarja-e, hogy odaköltözzek hozzá segíteni. Két ok miatt is elöntött a megkönnyebbülés, amikor rám villantotta csábító, magabiztos mosolyát – azt, ami kapásból ráveszi az agyadat arra, hogy ostobaságot csinálj –, és azt mondta, attól tartott, hogy már sosem kérdezem meg ezt.

Az első okom az volt, hogy így nem kellett az arcát pépesre verve a tudatára adnom, hogy milyen nagy szüksége van rám, hiszen kórházi ágyban fekszik. Egy ilyen dühkitörés nem igazán vált volna a javamra, ráadásul túlságosan imádtam az arcát ahhoz, hogy szétverjem. Másodszor pedig ily módon kiköltözhettem végre abból a lakásból, amit két hülye picsával kellett megosztanom – egészen pontosan két hülye egykori barátnőmmel, akik Olive-ot is ismerték. Mivel gyorsan kellett lépnem, nem hoztam túl sok cuccot magammal. Amúgy sincs sok holmim. Kissé lelombozott a felismerés, hogy huszonkét évesen, közvetlenül a huszonharmadik születésnapom előtt minden földi vagyonom elfér pár bőröndben.

Miközben ezen töprengtem, rájöttem, hogy immár új emlékek büszke tulajdonosa lettem. Ezek viszont nem fognak maguktól elpárologni. Bárcsak ne emlékeznék rájuk, egyikre sem. Hiába bizonygatta Jameson oly sokszor, hogy mennyire szeret, attól még magányosak lesznek az éjszakáim.

Nem. Ezek az emlékek szétzilálják az elmémet, és arra emlékeztetnek, ami soha nem lehet az enyém ebben az életben. Azért, mert… igen, pontosan… a rohadt átok miatt!

– Hé, csajszi, ez a sok lépcső kikészít. Készen vagyunk végre? – kérdezte Olive, miközben odalépett mellém.

– Nagyon úgy tűnik – feleltem, és ragadós kezemet beletöröltem a leggingsembe. – Készen állsz arra, hogy kilépj innen?

– Ezt nem nekem kellene tőled kérdeznem?

– Nem tudom. Szerinted?

Néhány másodpercen keresztül feszülten bámulva próbált meg rájönni, hogy szívatom-e vagy sem.

– Nehem! – mondta végül, és belém karolt. – Nincs szükség arra, hogy megkérdezzük, te készen állsz arra, hogy bezárd ezt az ajtót. Idebent már minden a múlté, igaz?

Vettem egy mély lélegzetet, és a fejemet Olive vállára hajtottam.

– Bárcsak én is ugyanolyan biztos volnék ebben, mint te, kicsi zöld Bogyim.

– Most komolyan azt mondod, hogy nem zártad le magadban Jamesont? – Valamivel lágyabb hangon folytatta. – Nem baj, ha így van, Lucy. Ezt te is tudod, ugye?

– Ó, az a szívtipró, bugyitolvaj, szemétláda teljesen egyértelműen a múlté, én csupán azt nem tudom, hogy ugyanez igaz-e az emlékeinkre, meg arra a sok szeretlekre, amit e négy fal között suttogott a fülembe. De hát nem mindig így történik? Előbb lehet megszabadulni egy pasitól, mint a közös emlékeitektől.

A homlokát hozzányomta a fejemhez, és lágyan megkérdezte:

– Biztos, hogy minden rendben van veled, Lucy? Örülök, hogy beköltözöl hozzánk…

– Átmenetileg – vágtam a szavába, ám ő még csak nem is törődött vele.

– …és szomorú lennék, ha elköltöztél volna a városból, de hogyhogy nem tetted? Mégiscsak Jameson volt az elmúlt négy évben az első pasi, akinek sikerült áttörni a szíved köré épített várfalakon. Tudom, hogy szeretted. Láttam.

– Tényleg szerettem – ismertem el egy másodpercnyi szünet után. Miután elhagyott, számtalan alkalommal feltettem magamnak ugyanezt a kérdést. – Csakhogy, ahogy már elmondtam neked, esze ágában sem volt megkérni arra, hogy elkísérjem, Olive. Nem ült le velem, hogy elmondja a terveit, és ha már itt tartunk, nem érdekelték az én terveim sem. Egyszerűen csak közölte, hogy kapott egy álláslehetőséget, és el kell költöznie. Ó, persze hozzátette, hogy iszonyúan fogok hiányozni neki. Ez minden. Csupán ennyit adott nekem. Eszem ágában sincsen olyan valaki után futni, aki nem akarja, hogy vele legyek.

– Elmentél volna vele? Úgy értem, ha megkért volna rá.

– Ezt már sosem tudhatjuk, igaz? A fenébe, minden olyan kulturált volt. Még csak esélyt sem kaptam arra, hogy fejbe vágjam egy vázával, vagy valami. Szóba sem jött, hogy búcsúzásképpen még dugjunk egy jót. Úgy érzem, hogy ezzel kisemmizett. Egyszerűen csak közölte velem, mire készül, meg azt, hogy a hónap végén lejár a lakás bérleti szerződése. Az egész annyira… nem is tudom, milyen volt. Egyedül az világos, hogy nem kért meg arra, hogy elkísérjem, nem kérdezte, hogy volna-e kedvem vele menni. Nem számolt velem a jövőben, amiért rohadjon meg! Az pedig hétszentség, hogy nem fogok csak azért pitizni egy faszinak, mert elhalmozott orgazmusokkal, nem bizony.

Kiegyenesedtem, és újra körülnéztem a nappaliban.

– Igen, baszódjon meg ő is meg a fehér lova is, amin elügetett. Én pedig veletek maradok, amíg nem találok egy melót, aztán pedig már titeket sem nyomasztalak.

– Felhívod a nagyanyá…

– Hát, ha valakit, akkor őt egész biztosan nem. Szakítottam egy pasival, mindennapos dolog. Inkább Jamesont hívom fel, mint Catherine-t. Az felérne egy öngyilkossággal.

Mérgesen nézett rám, és már nyitotta volna a száját, hogy mondjon valamit, ám én megragadtam a karját, és kivezettem az ajtón.

– Ennek vége, Olive. Egyértelmű, hogy nem Jameson volt számomra a nagy Ő. Nem mindenkinek jut ki, hogy boldogan éljen, amíg meg nem hal. És ezzel nincs semmi gond. Elfogadom, hogy ez a helyzet. Most viszont mi lenne, ha lépnénk, és ezt a tök felesleges beszélgetést nálatok folytatnánk? Lehetőleg úgy, hogy közben sokkal magasabb a véralkoholszintünk.

Fújt egy nagyot, de sikerült anélkül jutnunk ki a lakásból, hogy egészen a kocsiig kellett volna lökdösnöm. Kifele menet felkaptam a kulcsot, és még egy utolsó pillantást vetettem a lakásra.

– Nem árt, ha tudod… – mondtam Olive-nak, aki ott állt közvetlenül mögöttem, valószínűleg azért, hogy visszatartson, ha esetleg úgy döntenék, hogy hangosan bőgve leborulok a padlóra. Azt hiszem, tényleg lelkesen készült arra, hogy velem együtt szenvedjen. – …hogy soha többé nem fogom egyetlen pasinak sem azt mondani, hogy szeretlek! Jegyezd meg a szavaimat. Abban a pillanatban, ahogy ezt meghallják, jól át fognak verni. Szóval rám ne számítsanak. Még az sem érdekel, ha az a fickó egy igazi lepedőakrobata, vagy ha harminc centit rejteget a gatyájában. Soha többé nem mondom, hogy szeretlek.

Olive felhördült, ezért visszanéztem rá a vállam fölött.

– Harminc centit? Ajjaj, Lucy.

Galádul elmosolyodtam.

– Csak semmi ajjaj, éppenséggel ez a megvilágosodás pillanata, mert még egy harminccentis farkú fickó sem fogja azt hallani tőlem, hogy szeretem. A fasza talán igen, de ő nem. Ha valaha is elkövetném ezt a hibát, akkor csípj belém egy nagyot, vagy önts le egy vödör hideg vízzel. Bármi jó, csak térjek magamhoz.

Bezártam az ajtót, szembefordultam Olive-val, és vártam, hogy mit válaszol.

– Rendben – sóhajtotta, és elhúzott az ajtó elől. – Bántani fognak.

– Nagyszerű. Na most, hogy túl vagyunk ezen, gondolkodtál arról, amit a jó múltkor mondtam?

– Miről?

– Arról, hogy te meg a férjed örökbe fogadtok. Szóval… alaposan megrágtam magamban ezt az egészet, és meggyőződésem szerint e döntés előnyös lehet minden érintett számára.

– Ó! Légy szíves, sorold fel ezeket az előnyöket.

– Az első előny: ugye tudod, hogy csorog a nyálam, valahányszor a mozivásznon megpillantom a félmeztelen férjedet? Többé nem fogom guvadó szemmel bámulni Jasont, ha feltűnik a moziban.

– Azt hiszem, kezdetnek ez is megteszi. Folytasd!

– A második előny: mostantól többször kell hagynod, hogy hozzád bújjak, mivel… gyakorlatilag a lányod leszek. Ölelgetéssel kell kimutatnod az irántam érzett szeretetedet.

– Érdekes. Jár valamilyen előnnyel bárki más számára is az, ha örökbe fogadtunk? Mivel ugye azt mondtad…

– Na szóval, olyan messzire még nem jutottam a gondolkodásban. Ne már, Olive! Mégiscsak én volnék a szerelem áldozata, igaz?

– Persze…

TÖNKREMENT EGY ÚJABB HOLLYWOODI ÁLOMHÁZASSÁG!

Két hónappal ezelőtt közöltük azt a szomorú hírt, hogy Adam Connor (28) és Adeline Connor (26) is bedobta a törölközőt. Nyílt titok, hogy ez a fordulat mélyen megrázta egész Hollywoodot. Őszintén szólva, néhányan azt gondoltuk, hogy mindez csak egy ügyes marketingfogás, amivel Adeline legújabb filmjét akarják támogatni, ám sajnálatos módon ma arról értesültünk, hogy mindketten aláírták a hat évvel ezelőtt kezdődött szerelmük végét jelentő válási papírokat.

Bár hetek teltek el, továbbra sem sejtjük, miért mentek szét a sztárok. A párhoz közel álló források különböző módon magyarázzák, hogy mi miatt került zsákutcába a házasság, ám jelenleg még egyik állítást sem tudjuk megerősíteni. Csupán egyetlen dolog van, amiben mindenki egyetért, hogy senki nem csalt meg senkit. Rövid házasságuk alatt a lesifotósok hiába követték mindenhová Adeline-t és Adamet, egyikőjüket sem sikerült elcsípniük valaki mással.

Emlékeztetőül: E jobb sorsra érdemes szerelmespár egy év együttjárás után házasodott össze. Adeline Young csupán huszonegy éves volt, amikor kimondta az igent, és Párizsban, csendben hozzáment a vonzó színészhez. A szertartáson csupán a család néhány tagja vett részt, majd rövidke hét hónappal később Adeline megszülte most ötéves fiukat, Aident. Ahogy azt mindenki tudja, Adam Connor a legendás hollywoodi házaspár, Helena Connor és Nathan Connor fia. Míg a testvére, Victoria Connor nem követte a szüleik példáját és nem lett színész, addig Adam Connor már tizennégy éves kora óta otthonosan mozog a kamerák előtt. Óriási sikert aratott az első filmjével, Az iszonyatos családdal.

A válás miatt alighanem drámai napokat élnek át, ám Adam ennek dacára is szűkszavú, ha kérdéseket kap a házasságával kapcsolatban. Ugyanakkor egy jól értesült forrás a következőket mondta: „A szakítás darabokra törte Adeline szívét, ám most már hosszú hónapok elteltével végre készen áll a továbblépésre. Ennek érdekében hamarosan sajtótájékoztatót tart, és megválaszolja a média minden kérdését a házasságukkal kapcsolatban, illetve hogy miért kellett véget érnie.”

Ugyanakkor hiába próbáltunk meg kapcsolatba lépni Adam Connor képviselőivel a fenti hír miatt, és egyetlen választ sem sikerült kipréselnünk belőlük a házasságuk végével kapcsolatban. Csupán azt tudtuk meg a család egy régi újságíró barátjától, hogy Adam a válás során és utána is minden figyelmét a fiukra, Aidenre akarta összpontosítani. A szülők közösen gyakorolják a fiuk felügyeletét, ám mindabból, amit a verebek csiripelnek, arra következtethetünk, hogy ez nem marad sokáig így.

Ki akarja a teljes körű felügyeleti jogot, és miért? Úgy tűnik, ez itt az egymillió dolláros kérdés. Ha az elvált szülőknek tényleg sikerült megőrizni a jó viszonyt, akkor most miért készülnek arra, hogy jogi úton harcolják ki az egyetlen fiuk kizárólagos felügyeleti jogát?

De ne csüggedjünk, éppen most sikerült megtudnunk, hogy Adam Connor megvásárolta a kedvenc, frissen összeházasodott párosunk, Jason és Olive Thorn szomszédságában lévő ingatlant. Fénykép készült a jóképű, de komor tekintetű filmsztárról, ahogy tegnap a fia, Aiden társaságában távozott új otthonából.

Ha önnek van elég pénz a számláján, akkor azt javasoljuk, hogy villámgyorsan vegyen meg egy házat, egy garázst vagy bármit, amit meg tud kaparintani Bell Airben. Hollywood két legszexibb filmsztárja ott él egymás mellett, és csupán egy kőfal választja el őket egymástól. Persze világos, mi is tudjuk, hogy az egyikőjük már nem szabad, ám Adam Connor neve újra ott van az étlapon, hölgyeim. Ki nem válna meg az összes megtakarított pénzétől, cserébe, hogy Adam szomszédja lehessen? Mi rávetnénk magunkat a lehetőségre!