A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kendall Ryan: Filthy Beautiful Lies, Kendall Ryan, 2014

Fordította

MEDGYESI CSILLA

© Kendall Ryan

Hungarian translation © Medgyesi Csilla, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-86-1

ELŐSZÓ

Ma elárvereznek. Ahogy itt állok ebben a csöndes helyiségben, próbálok rálelni a józanság gyengécske hangjára, ami biztosítana róla, hogy helyesen cselekszem. De nem hallom, nincs sehol. Az áruló ribanc.

Tompa tekintet néz rám vissza a tükörből, és emlékeztetem magam, hogy tudatosan és önként vállaltam ezt az egészet. Szívem szerint nem ezt a megoldást választottam volna, nyilvánvalóan nem ez volt az életcélom, de muszáj megtennem, hogy megmentsek valakit, akit szeretek.

Egy óra múlva valakihez tartozom majd – egy olyan férfihoz, akit a beteges vágyai arra bírtak, hogy fizessen a társaságért ahelyett, hogy egy normális lánnyal randizna. Istenem, segíts rajtam!

ELSŐ FEJEZET

Sophie

Azt mondták, hogy kétszázötvenezer dollárért is elkelhetek, talán még drágábban, mivel még szűz vagyok. A pénz élet-halál kérdése az ikertestvérem és egyben legjobb barátnőm számára. Kifizethetem belőle a kísérleti kezelést, ami segíthet kigyógyítani az előrehaladott petefészekrákból. Még csak huszonegy évesek vagyunk, és alig éltünk. Amikor tizenkilenc éves korában diagnosztizálták nála a rákot és eltávolították a méhét, megígértem neki, hogy egyszer majd kihordom a gyermekeit, és meg is fogom tartani ezt az ígéretemet. És most hónapokon belül meghal, ha nem lépek közbe, ezért ácsorgok itt egy szál bugyiban, ebben a homályosan megvilágított öltözőben, és kenem fel épp a harmadik réteg szempillafestéket.

Teljesen véletlenül szereztem tudomást erről a helyről. Pár hete még el sem hittem volna, hogy ilyesmi egyáltalán létezik. Pénzszerzési lehetőségek után kutattam az interneten – valami, bármi után, ami segíthetne megszerezni a szükséges háromszázezer dollárt. A szüleim éppen csak megélnek. Így hát tudtam, hogy nekem kell cselekednem. Az álláskeresés kész vicc volt. A képesítésem alapján legföljebb minimálbérért pincérkedhettem volna. Ekkor vált érdekessé az internetes kutatásom, én magam pedig merészebbé.

Megállapodtam egy állásinterjúban egy helyi sztriptízklubbal. Ha maga a beszélgetés nem lett volna elég kínos – a tulaj megkért, hogy vetkőzzek le és mutassam be nem létező tánctudományomat –, amikor megkérdezte, mennyit remélek keresni a táncolással, és azt feleltem, hogy pár hónap alatt háromszázezer dollárt, a pasas az arcomba nevetett, és közölte, hogy öltözhetek. A táncosnői képességeim alapján mindkettőnk számára nyilvánvaló volt, hogy soha nem fogok ennyi pénzt keresni. Főleg nem egy észak-kaliforniai kisvárosban.

Amikor észrevette a könnyeket a szememben, és faggatni kezdett, hogy mire kell a pénz, elmeséltem neki az egész szomorú történetet, hiába volt totál idegen. Miután felöltöztem, bevitt az irodájába, és megesketett, hogy kettőnk között marad, amit mondani fog. Abból, ahogy a tekintete körbe-körbecikázott a szobában, azonnal tudtam, hogy bármiről legyen is szó, az aligha lehet törvényes. Nem érdekelt. Soha életemben még csak egy piros lámpán sem hajtottam át, de kész voltam megtenni bármit – akármilyen vad dolgot, hogy megmentsem Beccát. Teljes titoktartást fogadtam a tulajnak. Megkérdezte, mennyire komoly a szándékom, hogy megmentem a testvéremet, és figyelmeztetett, hogy nem fog majd tetszeni, amit mond. Így szereztem tudomást a ma esti árverésről.

Bill, a sztriptízbár tulajdonosa nevezett be a ma esti aukcióra. Tízszázalékos részesedésért elrendezett mindent. Elmentem egy orvoshoz, aki megvizsgált, hogy nem vagyok-e terhes, és nincs-e nemi betegségem, és igazolta a szüzességemet. Bill befizetett egy helyi szépségszalonba is egy egész testes gyantázásra és átalakításra – a fodrász divatos fazonra vágta és karamellszínnel csíkozta gesztenyebarna hajamat, és volt manikűr meg pedikűr is. Ennek az árát is levonják majd a pénzemből. Ha nem kelek el, akkor vissza kell majd fizetnem mindent. De Bill gyakorlatilag garantálta, hogy el fogok kelni. Azt mondta, hogy a szüzek nagyon ritkák, és egy ilyen természetes és gyönyörű lány, mint én, magas árat ér el. Csak azt remélem, hogy az idegességtől nem veszítem el a fejemet, és végig tudom csinálni. Úgy érzem, mindjárt elhányom magam, pedig egész nap nem ettem semmit.

Az ajtó felé fordulok, amikor meghallom a halk kopogást, és Bill dugja be a fejét. Magam elé kapom a kezemet, hogy eltakarjam a mellemet. Nevetséges a szégyellőségem, hisztérikus kuncogás tör fel a torkomból. Pillanatokon belül egy egész teremnyi férfi előtt állok majd meztelenül, akik közül az egyik majd megkapja a testem, de próbálom őrizni az ártatlanságomat, amíg módom van rá. Bill felvonja az egyik szemöldökét. – Készen állsz?

Még egyszer, utoljára belepillantok a tükörbe, és mély lélegzetet veszek, hogy megnyugodjak. Végignézek a rendszeres futástól formás lábamon – ez az egyetlen tevékenység, ami oldja a stresszt –, a hasamon, amely egy kissé puhább, mint szeretném, a melleimen, amelyek le-fel ugrálnak, amikor mozgok. A tükörből visszanéző tekintet keményebb, mint korábban. Remek. Szükségem lesz erre a határozottságra, hogy túléljem a következő hat hónapot.

Nem is tudtam, hogy létezik ez a világ, és most én is csatlakozom. Emlékeztetem magam, hogy Beccáért teszem. Összeszedem minden csepp erőmet, leeresztem a karjaimat, és odabiccentek Billnek. – Készen állok.

Futólag végigpillant rajtam. Hálás vagyok, hogy nem bámul meg.

– Remekül nézel ki. Nagyon természetesen. Ez a hasznodra válik – jegyzi meg, miközben kivezet az öltöző biztonságából.

Megértem, mire gondol, ahogy végigmegyünk a folyosón. Több más nő is várakozik, különböző korúak a húszas éveik elején járóktól a késő harmincasokig, és a jelek szerint mindegyik a sztriptíztáncos-stílusra hajt – belőtt haj, vastag smink, vérvörös ajkak, neccharisnya és égbe magasodó cipősarkak. Mindegyik tangát visel. Azt mondták, hogy csak bugyit hagyhatunk magunkon, ezért a legszerényebb darabot választottam – egy világoskéket, csipkével a szegélyén. Bájos, nőies és kényelmes darab. Meg sem fordult a fejemben, hogy megpróbáljak szexibben kinézni. Most már bánom, és görcsbe rándul miatta a gyomrom. Mi lesz, ha senkinek sem kellek? Akkor a semmiért csináltam végig az egészet, ráadásul még Billnek is tartozni fogok. A betonpadló jéghideg a meztelen talpam alatt, egész testemben remegek, megkeményednek a mellbimbóim. Ismét összefonom a karjaimat magam előtt.

Lehet, hogy többet takarok el magamból, mint a többi nő, de valahogy mégis úgy érzem, hogy sokkal védtelenebb vagyok. Kitárva a világ előtt. Úgy nézek ki, ahogyan szoktam, nem úgy, mint önmagam szexisebb változata, amit majd mutatni fogok az ajtó túloldalán várakozó férfiaknak. Hirtelen nem akarom, hogy lássák a valódi énemet. Sajnálom, hogy nem vakoltam be az arcomat sminkkel, talán felvehettem volna egy hosszú szőke parókát is, és bojtokat aggathattam volna a bimbóimra. Válhattam volna bárkivé, akit akarnak. Ehelyett csak Sophie vagyok, és ez valahogy veszélyesebbnek tűnik. Nem hagyhatom, hogy az új tulajdonosom belelásson a fejembe. Lehet, hogy megvásárolja a jogot a testemhez, de az biztos, hogy soha nem kapja meg a valódi énemet. Erről nem szabad elfelejtkeznem.

Mihelyt megállunk a fémajtó előtt, elönt a pánik, és elszorul a torkom, égeti a feltörő epe. Mély lélegzetet veszek az orromon keresztül, és már nyitom a számat, hogy szóljak Billnek, meggondoltam magam, amikor hirtelen látom, ahogy kinyúl, és elfordítja a kilincsgombot.

Az ajtó mögött feltárul egy hatalmas, homályosan megvilágított terem. A világosság egyetlen forrása egy pucér égő, közvetlenül a helyiség közepén elhelyezett emelvényszerűség fölött. Férfiak ücsörögnek a kis kerek színpad köré állított fotelekben, az arcukat teljesen elrejti a sötétség. Képtelen vagyok kivenni a vonásaikat, de tudom, hogy pontosan ez a lényeg. A mai este eseményeinek természetéből fakad, hogy meg akarják őrizni az anonimitásukat. És ennek a jogát megvették azzal, amekkora összeget el fognak majd költeni.

Bill gyengéden megtaszít, és valami biztatót suttog, de nem értem, mit mond, mert dübörög a vér a fülemben.

A lábaim átvisznek a helyiségen, a két karom még mindig szorosan öleli a mellemet. Enyhe szivarfüst ostromolja az orrom, ahogy az emelvény felé tartok. Nem veszem le a tekintetemet a padlóról, hagyom, hogy az egyetlen égő halvány fénye maga felé húzzon. Reszket a térdem, ahogy megteszem az utolsó lépéseket.

Végre fellépek az emelvényre, és szembefordulok a kis csoportnyi férfival. Nem nézek fel, ebben a pillanatban hirtelen rádöbbenek, hogy soha nem lenne elég bátorságom közönség előtt levetkőzni. Alig tudok talpon maradni, két térdem összekoccan, már az is kis híján meghaladja a képességeimet, hogy ne felejtsek el levegőt szívni a tüdőmbe, aztán ismét kifújni. De belém hasít az eltökéltség. Azért vagyok itt, hogy megmentsem Beccát.

Egy férfi áll az oldalsó fal mellett az árnyékban. Megköszörüli a torkát. – Bemutatom a kilencedik és egyben utolsó mai lányt. És higgyenek nekem, uraim, a legjobbat hagytuk a végére. Olyan tiszta és érintetlen, ahogyan megszületett. Szűz, aki önként és szabad akaratából vállalta a hathónapos feltételt. Nos, ki kezdi a licitet?

Egy szempillantásnyi csönd, és várom, hogy történjen valami.

– Vedd el a kezed a melledről, angyalom – szólal meg egy férfi a tömegben.

A hang forrása felé emelem a tekintetemet, de a kezem marad, ahol volt. Váratlanul felébred bennem a dac, amiről nem is hittem, hogy megvan bennem. Egyelőre senkinek sem vagyok a tulajdona. Egyetlen ajánlat sem hangzott még el. Még a saját kezemben van a sorsom.

Áthelyezem a testsúlyomat a másik lábamra, mert érzem azt a bizsergést, ami jelzi, hogy kezd elzsibbadni, és még szorosabban szorítom a mellemet, mintha az életem függene tőle. A szívem hevesen ver a mellkasomban, és a terem hűvössége ellenére apró verejtékcseppek jelennek meg a hónaljamban. Meg tudom csinálni. Meg kell csinálnom.

– Kétszáz.

Annak a férfinak a hangja kezdi a licitet, aki rám parancsolt, hogy fedjem fel magam. Remélem, hogy ez kétszázezret jelent és nem kétszáz dollárt. Meg sem fordult a fejemben, hogy meg kellett volna szabnom valamilyen minimumot, mielőtt belevágtam. Nem leszek hajlandó lefeküdni valami fura öregemberrel kétszáz dollárért. De aztán eszembe jut, hogy Bill említett valamit hat számjegyű minimumokról, és egy hangyányit megnyugszom.

– Kétszázötven – szólal meg egy másik hang. Fiatalabbnak hangzik, és enyhe spanyol akcentussal beszél.

– Háromszáz – károgja egy harmadik hang.

Az ár hamarosan eléri az ötszázhetvenötöt, és beleszédülök, ahogy hallgatom a licitálást. Le kell jutnom erről a színpadról, mielőtt elájulok vagy elhányom magam, vagy valami hasonló borzalmas dolgot teszek, például hazamegyek valamelyikkel e csapatnyi beteg férfiból.

Légy erős, Soph!

– Hatszázezer – közli az, aki angyalomnak hívott.

Nem akarok azé a férfié lenni, akivel már szembeszálltam, amikor nem voltam hajlandó megmutatni a mellemet. Amilyen a szerencsém, az lesz az első dolga, hogy megbüntessen az engedetlenségemért.

– Mohók vagyunk ma. Egyet már megszerzett, és most akar egy másodikat is – kuncogja a kikiáltó.

A férfi, aki épp felhajtja az áramat, ezek szerint már megvett egy lányt ma este, és most engem is akar. Nevezzetek régimódinak, de azt hittem, hogy én leszek az egyetlen rabszolga. Azt gondoltam, hogy a tipikus egy férfi, egy nő tapasztalatban lesz részem. Nem így terveztem a szüzességem elveszítését, de az biztos, hogy nem tudtam elképzelni magam egy orgia résztvevőjeként, vagy ki tudja, mit tervez. Zavar a tudat, hogy megvásárolhat bennünket, mint a marhákat, és arra kényszeríthet, hogy bizonyos dolgokat tegyünk egymással és vele. Az egész este rosszról még rosszabbra fordult.

Felpillantok, a szoba közepére nézek – az egyetlen férfira, aki eddig teljesen csöndben maradt. A térdén nyugtatja a bokáját, még hátrébb hanyatlik a fotelben, az arca teljesen árnyékba húzódik. Nemtörődöm, visszahúzódó viselkedése megérint bennem valamit. Egy egész teremnyi ember licitál a szüzességemre, de valahogy mégsem tetszik, hogy ez az egyetlen férfi nem érdeklődik irántam. Talán valami baj van velem? Zavarba ejtő és buta gondolat, de bizarr ötleteket szül, ha az ember szinte meztelen egy idegenekkel teli helyiségben.

Senki sem emeli a balomon ülő férfi utolsó tétjét, mire görcsbe rándul a gyomrom. Ötszázhetvenötezer dollárt ajánlott – több mint eleget arra, hogy kifizessem a testvérem orvosi kezelését, megadjam Billnek a tíz százalékát és amit a szépségszalonban rám költött. Boldognak és felszabadultnak kellene lennem. Ezt akartam, nem? De összeszorul a szívem a gondolatra, hogy hazamenjek vele és a másik lánnyal, akit megvásárolt.

– Ha nincs több ajánlat… – kezdi a kikiáltó.

Érzem, hogy elzáródik a légcsövem. Nem érhet így véget…

– Hétszáz – mondja a közvetlenül előttem ülő férfi.

Selymes és gazdag a hangja. Mély és valahogy hipnotikus. Lábujjhegyen előrehajolok, hogy lássam az arcát. A térdén átvetett lába ütemesen ringatózik, ahogy izeg-mozog, ez az egyetlen jele, hogy ő is beszállt a licitálásba. Egy pillanatra megáll a szívem, aztán hevesen verni kezd, izgatottan várom, hogy meglássam, mi lesz.

Mivel semmit sem látok rendesen, a cipőjére koncentrálok. Jókora és elegáns, fényes fekete bőrből készült, drágának látszik. De, gondolom, őrülten gazdagnak kell lenni ahhoz, hogy valaki megvegyen egy másik emberi lényt olyan áron, amilyet ezek a férfiak ajánlanak. Ismét megrándul a lába, mire felkapom a tekintetemet oda, ahol az arcát sejtem.

A másik férfi morog valamit a bajsza alatt, és megüti egy szó a fülemet: „túlértékelt”. Aztán újabb licitet vakkant. – Héthuszonöt.

A csudába. Nem akarok beszállni a dilis hármasába, és fogalmam sincs, hogy jobb lenne-e Mr. Fényes Alkalmi Cipő, de egyenesen előrenézek, miközben magamban imádkozom, hogy emelje a tétet. Csak a puszta akarat tart még mindig talpon.

– Egymillió dollár – szólal meg egy örökkévalóságnak tűnő idő után.

Kavarog a fejem, és érzem, hogy mindjárt elájulok. Egymillió dollár? Értem? Kizárt, hogy érjek ennyit szexrabszolgaként. Mihelyt rájön, mennyire tapasztalatlan vagyok – nem csupán a szexben, hanem mindenben –, meg fogja bánni, hogy megvett, és talán megpróbál majd visszaadni. Ennek ellenére visszafojtom a lélegzetem, imádkozom, hogy senki se licitálja túl őt. Valami mélyen bennem – női ösztön, egy belső hang azt súgja, hogy az összes ma este itt lévő férfi közül vele kell hazamennem, bár rémisztő a gondolat, hogy hat hónapra odaadjam magamat az egyik ilyen szörnyetegnek.

Nincs semmi, ami alapján ítélkezhetnék, csak egy tiszta, divatos, fekete cipő… de valahogy jó az előérzetem. Talán legalább gondoskodik majd rólam. Kezd elönteni a pánik. Lélegezz, Soph!

– A tiéd. Egyetlen punci sem ér ennyit – köpi a másik férfi, és hátradől.

A tüdőm megtelik oxigénnel, ahogy mély lélegzetet veszek, megtöltöm vele a mellkasomat.

– Az utolsó árverési tétel elkelt. Köszönjük a részvételt, uraim. Ha lennének szívesek kifáradni a társalgóba a hátsó ajtón keresztül, hogy véglegesítsék a tranzakciót, és átvegyék az árut. Felszolgálunk italt, és ha van kedvük, élvezhetik a ház szolgáltatásait.

A kikiáltó hangja zsibong a fejemben.

Eladtak.

Férfiak emelkednek fel a székükről, és hallom a távolodó lépteket, ahogy elhagyják a helyiséget. A távolban becsukódik egy ajtó, egyedül maradok a gazdámmal a néma helyiségben.

Szeretnék lemenni a megalázó színpadról, ahol állnom kellett. A ruháimat akarom. De maradok a helyemen, rádöbbenek, hogy már nem tehetem azt, amit akarok.

– Lépj előre! – parancsolja.

Nagyot nyelek, és lelépek az emelvényről, a lábam elmerevedett a hosszú egy helyben állásban. Lassan lépkedek keresztül a szobán, mintha egy veszélyes állathoz közelednék. Talán így is van. Miféle férfi vásárol meg egy nőt?

– Nem foglak bántani – bátorít, és teszek egy újabb tétova lépést feléje, közvetlenül a széke előtt állok meg. – Világosságot! – szólal meg, és hirtelen felgyulladnak a lámpák.

Az erős fénytől pislognom kell, lefelé nézek, ahogy a szemem próbál alkalmazkodni a világossághoz. Zavartan bámulom a padlót, a cipőjét tanulmányozom, most mindkettő itt van előttem a földön.

Nézz rám! – mondja.

Felemelem az állam, végignézek az előttem ülő férfin. Fekete öltöny. Ropogós fehér ing. Vékony fekete nyakkendő kilazítva a nyaka körül.

Beszívom a levegőt, lélegzetet préselek a tüdőmbe, és végre felpillantok annak a férfinak a szemébe, aki az imént egymillió dollárt költött arra, hogy megvásároljon. Dús, fekete pillák keretezte égkék szemek merednek rám, és elakad tőlük a lélegzetem. Csodálatos ez a férfi. Magas, sportos és vonzó. Összezavarodom. Mit keres itt egy ilyen pasas? Besétálhatna Amerika bármelyik bárjába, és könnyedén felszedhetne egy lányt. A felismeréstől összerándul a gyomrom. Ez csakis azt jelentheti, hogy eléggé sajátságos az ízlése, totális engedelmességet követel. Olyan dolgokat akar majd, amilyeneket egy normális lány nem tenne meg. Ó, istenem, úgy érzem, mindjárt elájulok. Nem hagyhatom, hogy ez a vonzó szörnyeteg elcsábítson.

– Lélegezz! – mondja, hogy elhessegesse a félelmeimet.

Engedelmeskedem, mint egy jó kis rabszolga, kinyitom a szám, és mohón kapkodok levegő után.

– Ez az – biztat, és ő is ellazul kissé. – Hogyan szólítsalak?

Érdekesen fogalmazta meg a kérdést. Nem a nevemet kérdezte. Talán azt hiszi, inkább másnak adnám ki magamat. És talán így is lenne, ha tisztán gondolkodnék. Ehelyett azt suttogom:

– Sophie-nak.

Mihelyt kiejtem a szót a számon, egy pillanatra megbánom, hogy a valódi nevemet árultam el. De aztán rádöbbenek, hogy hat hónapig együtt fogok élni vele, és nem hiszem, hogy képes lennék egész idő alatt hamis nevet használni. Már így is hazudok a családomnak és a barátaimnak arról, hogy hol vagyok. Nincs értelme, hogy tovább nehezítsem a dolgom.

Oldalra biccenti a fejét, tovább tanulmányoz. – Hívj Drake-nek! – szólal meg végül.

Eltűnődöm, vajon Drake-e a valódi neve.

Amikor már kezdeném azt hinni, hogy egész éjszaka itt kell majd ácsorognom, felemelkedik a székből. Ijesztő, amikor kiegyenesedik. Nem vagyok alacsony, de ő legalább egy fejjel magasabb nálam, jó százkilencven centi. Hátrahőkölök.

– Gyere velem!

Sarkon fordul, és elindul a kijárat felé, én pedig szorosan követem, mint egy engedelmes kiskutya.

Mikor a fémajtóhoz érünk, amelyen keresztül alig harminc perce beléptem, olyan érzés, mintha teljesen más emberként távoznék. Drake felém fordul, mielőtt kinyitná az ajtót.

– Kéred a zakómat?

Lenézek magamra – mostanra már gyerekesnek tűnő világoskék bugyimra, és a kezemre, ahogy még mindig a mellemet takarom. Bágyadtan bólintok.

Leveszi a zakóját, és látom, hogy még annál is izmosabb, mint hittem. Méretre készült inge széles vállára és kidolgozott mellkasára feszül. Átjár a félelem. Igen, vonzó férfi, de erős is. Ami azt jelenti, hogy nulla esélyem van megvédeni magam, ha bedurvul.

Nem törődik a vizslatásommal, a vállamra teríti a zakóját, összehúzza a mellemen, és begombolja a legfelső gombot. Azt hittem, követelni fogja, hogy láthasson – megnézhessen magának, de úgy tűnik, csak az érdekli, hogy minél hamarabb eltűnjünk innen a pokolba. Amit nem is bánok.

Mihelyt eltakar a zakója, hagyom, hogy leessen a kezem a mellemről, leeresztem a karomat, merev ízületeim fájdalmasan tiltakoznak amiatt, hogy olyan sokáig maradtak ugyanabban a helyzetben. A karom haszontalanul lóg az oldalam mellett, ahogy követem őt ki az előtérbe. Hálás vagyok ugyan a zakójáért, de ezt az apró kedvességet nem szabad többnek tekintenem, mint ami. Nem akarja, hogy más férfi lássa, amit magának vásárolt.

Kifelé menet többek mellett elhaladunk, de én nem veszem le a tekintetemet Drake cipőjéről, miközben követem őt végig az előtéren, és eltölt a hamis biztonságérzet.

MÁSODIK FEJEZET

Sophie

Megtorpan az öltöző előtt, amelyet korábban használtam.

– Itt vannak a ruháid?

Bólintok, és érthetetlenül motyogok valamit.

– Öltözz fel! – parancsolja, selymes a hangja.

Lehorgasztom a fejem, és befurakszom mellette az apró öltözőbe. Mihelyt odabenn vagyok, nem tudom megállni, hogy ne pillantsak a tükör felé, amely előtt álltam, amikor nem is olyan régen kifestettem a szememet. Máris látom, hogy a lány, aki visszanéz rám, valahogy más lett. Szinte elveszek a fekete zakóban, ami azt hirdeti, hogy valaki máshoz tartozom önmagamon kívül.

Lelököm a vállamról, de előbb egy pillanatra kiélvezem a pihekönnyű anyag érzését az ujjaim között, és a zakót átható kölni friss illatát. Van valami férfias és kellemes benne, és nem tehetek róla, elgondolkodom azon, milyen mélyebb értelmet takar, hogy feladta rám. Mintha egy kutya jelölte volna meg a szagával a territóriumát.

Elhessegetem a gondolatot, gondosan összehajtogatom a zakót, és magamra kapom a ruháimat – egy farmert és egy hosszú ujjú pamutfelsőt, valamint a lapos sarkú papucscipőt. Kissé jobban érzem magam a régi holmimban. Belegyömöszölöm a piperetáskát a retikülömbe, átvetem a vállamon a pántját, és a tükör felé fordulok. Egy utolsó pillantást vetek a tükörbe, felkészítem magam arra, hogy ismét szembenézzek a gazdámmal, és magamban búcsút mondok az előttem álló lánynak.

Megtorpanok az ajtónál, a kezem a kilincsen nyugszik. Most vagy soha. Megkereshetem Billt, könyöröghetek neki, hogy szabadítson fel az egyezség alól, és viselem a következményeket, vagy kisétálhatok ebből a szobából, és elfogadhatom azt, amit tennem kell. Bármit is csinálok, tudom, hogy megváltozik az életem.

Kihúzom magam, nyugtalan lélegzetet veszek, kinyitom az ajtót.

Drake-et az előtérben találom, unott arckifejezéssel vár rám.

Érzem, ahogy a tekintete gyorsan végigsiklik a ruházatomon, és hirtelen alulöltözöttnek érzem magam e gazdag és hatalmas férfi mellett a drága öltönyével és a fényes cipőjével. Elveszi tőlem a zakóját, és egyetlen szó nélkül elindul a kijárat felé. Az a dolgom, hogy kövessem, hát ezt teszem.

Mikor kiérünk az épület mögötti parkolóba, végignézek a pár autón, ami még maradt, próbálom megjegyezni a rendszámukat, arra az esetre, ha kiderülne Drake-ről, hogy pszichopata – legalább lenne valami információ a kezemben, amivel a rendőrséghez fordulhatnék, mivel eléggé biztos vagyok benne, hogy nem Drake a valódi neve.

Meglep, amikor egy motor mellett áll meg, és hirtelen végigfut a gerincemen a borzongás.

Drake az ülés alatti tárolóba teszi a zakóját, és elővesz egy plusz bukósisakot nekem. A hüvelykujjával elsimítja a homlokomról az aggodalom ráncát.

– Biztonságban leszel – mondja, és a fejemre teszi a sisakot.

Idegen érzés a súly a koponyámon. Most ülök életemben először motorra. Úgy tűnik, sok minden először történik meg velem ma este.

Felveszi a saját bukósisakját, felül a motorra, és kinyújtja a kezét, hogy felsegítsen. Összerezzenek széles tenyere melegétől. Idegességemben nagyot nyelek, aztán átvetem az egyik lábamat az ülés fölött, és elhelyezkedek mögötte. A keskeny ülés lejt, emiatt előrecsúszom, a mellem a hátához préselődik. Nincs másra hely, a közelség elkerülhetetlen. Felkavaró az intimitás.

Egy pillanatra eltűnődöm, vajon eleve így tervezte-e – a motorját hozta egy autó helyett, hogy már a kezdet kezdetén megmutassa nekem, semmiféle ellenőrzés nincs a kezemben, és hozzászoktasson a szoros fizikai kontaktushoz. Mert egy férfinak, aki csak úgy kidobhat az ablakon egymillió dollárt, nyilvánvalóan van autója – akár több is. Drake nyugodt és komoly viselkedése azt sugallja, hogy előre megfontol minden, amit tesz, és az agyam elraktározza ezeket az információdarabkákat, hogy összerakosgassa a kirakóst arról a férfiról, akihez most tartozom.

Berúgja a motort, mire a karom automatikusan a dereka köré fonódik. Érzem, hogy morajlik a mellkasa, és biztos vagyok benne, hogy kuncog a reakciómon.

Felgyorsítunk, mihelyt felhajt az autópályára, és a jeges éjszakai levegő lehűti a testünk között bizsergő meleget. Szorosan lehunyom a szemem, hogy próbáljak menekülni a mellkasomban erősödő pánik elől, de csak annyit érek el vele, hogy felkavarodik a gyomrom, és ismét kinyitom a szememet. Feltekeri a gázkart, és kétségbeesetten kapaszkodok belé, összekulcsolom az ujjaimat a hasa előtt.

Imádkozom, hogy ne tartson sokáig az út. Lassítani kezd, és amikor felnézek, látom, hogy egy bekötőúton haladunk egy sötét mező közepén. Az érzékeim kiélesednek, miközben azon töprengek, vajon mit keresünk idekinn a semmi közepén.

Nem hittem volna, hogy elrepülünk valahová, így keserű epe égeti a torkomat, amikor bekanyarodunk egy elhagyatott kifutópályán álló magángép mellé.

Pánik süvít végig az ereimen a gondolatra, hogy magam mögött hagyok mindent, amit ismerek. Még az irányítószámom is, ami soha nem jelentett nekem túl sokat, egyszer csak olyasminek érződik, ami meghatároz engem, de hirtelen elszakítanak tőle.

Nincs nálam semmilyen táska, így követem őt a gép hasába vezető keskeny lépcsőn. Kicsi magángép divatos, stílusos belsővel. Négy, ívelt fa háttámlás bőr karosszék foglalja el az utasfülke közepét, és Drake lehuppan az egyik ablak mellettire. Nem tudom, hová üljek, végül vele szemben foglalok helyet. A bőr érintése hívogató és rugalmas az ujjaim alatt, kissé ellazulok, és felmérem a környezetemet. Leszállt az este, szinte teljesen sötét van odakinn. A repülőgép belsejét csak a szőnyeg szélén halványan égő apró LED-lámpák világítják be.

Drake felvesz egy palackot a közeli asztalról, és tölt pár ujjnyi borostyánszínű italt egy kristálypohárba, aztán nagyot kortyol belőle. Megnyalja telt alsó ajkát és lehunyja a szemét, hátrahajtja a fejét a finom bőr támlára.

Nincs bejelentés, nincs biztonsági bemutató és nincs figyelmeztetés. Hirtelen felbőgnek a gép hajtóművei, és végigrobogunk a kifutón. Reszkető kezekkel kapok a biztonsági öv után, éppen sikerül bekapcsolnom, amikor felemelkedünk a levegőbe. Érzem magamon Drake tekintetét, érdeklődve figyel, de nem merem felemelni a fejemet.

Amikor végre felnézek, Drake egy pohár italt tölt nekem, és felém nyújtja a poharat.

– Ez talán segít.

Nem szoktam inni – különösen erőset nem –, de tudom, hogy igaza van. Fogalmam sincs, hogy mik a tervei velem, és valószínűleg ez lesz az egyetlen alkalmam, hogy megpróbáljam megvigasztalni magam, hogy el fogom veszíteni a szüzességemet.

Olyan nyugodtnak és összeszedettnek tűnik, hogy eltűnődöm, vajon mi rejtőzhet a higgadt felszín és a drága öltöny alatt. Melegség fut végig rajtam, és nagyot kortyolok az italból, élvezem, ahogy a szesz végigégeti a torkom.