Életkohó

Kapusi Edit

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektor: dr. Szaszúr Szabrina

Boncolgatom

Boncolgatom a sorsomat. De nem jutok semmire.

Nehezen döntöm el, hová is értem. Hátra vagy előre?

Viták, bántó szavak, kiabálás, ellentétek.

Nem törődtem sokat ezekkel, mert szerettelek.

Anyám pedig mondta, hogy ne bízzak senkiben!

Emlékszem, hogy akkor hangosan kinevettem.

Hiába segített, és támogatott szeretve engem!

Nem örültem, hogy terítéken volt nála az életem!

A saját utamat akartam végigjárni!

Mindent ki akartam egyedül próbálni!

Sorsomat boncolgatom. De nem jutok sehova.

Terelgetett engem, hol jobbra, hol pedig balra.

Önbecsülés, hit és saját vélemények.

Mindent eldobtam érted, mert szerettelek.

Nem tudom megmagyarázni magamnak sem,

hogy hová tűnt el akkor belőlem az önérzetem?

Hiába! Éveken át kerestem! Nélküle üres lettem!

Most a szégyen könnyeitől ég mindkét szemem!

Szeretnék eltűnni! Innen messze menni!

Senkinek többé kopott lábtörlője lenni!

Otthon!

Ha belefáradok a szürke hétköznapokba, ha már nem tudom, mi az, hogy élni a mostban, ha mindenki csak lehúz és a mélybe taszít, ha nem tudom, mi az, mi a mennybe repít, ha eltévedek a gubancos életem között, ha nem sírok, csak csendben küszködök, olyankor elindulok haza, szélsebesen repülök.

Oda, ahol anyám és apám nekem csak a jót tanította!

Oda, mi gyerekkorom legszebb emlékeit adta!

Haza, ahol mindig nyugalom van és béke!

Ahol a szeretet mindkét kezét nyújtja ölelésre!

Arra a helyre, ami az igazi otthonom!

Ahol elszáll egyszeriben minden bajom, gondom!

Otthon mindig szép az ébredő reggel!

Anyám csengő hangján ébresztget fel!

Ahol jó apám örül, mikor újra láthat!

Odahaza bódító illata van a fűszálnak!

Otthon nevetés van és boldogságos percek!

Ahol úgy érzem, tiszta szívvel szeretnek!

Ott a fáradt lelkem megnyugvást talál!

Otthon boldogan dalol fülembe minden madár!

Egy estém otthon felér egy élettel!

Kikapcsol! Feltölt tömény szeretettel!

Együtt lenni otthon minden szerettemmel!

Szárnyat kap a lelkem s olyankor ünnepel!

Ha belefáradok a szürke hétköznapokba, ha már nem tudom, mi az, hogy élni a mostban, összeszedem rongyosra nyűtt, elárvult életem, csak haza megyek, hogy a szépséget magamhoz öleljem!

Otthon csendben pihen le az elfáradt Nap!

Odahaza a mélabús szél simogató hangja elaltat!

Az otthonom annyira csillogóan szépséges!

Átjárja szívem, lelkem a meghittség és a szeretet!

Csak otthon érzem úgy, hogy békére lelek!

Gyakran

Gyakran érzem azt, el kéne innen tűnni!

Elindulnak a lábaim maguktól, mert

nem akarnak mást, csak innen elszökni!

Néha két tenyérrel szorítom a homlokom.

Annyira fáj a fejem, mikor gondolkozom!

Marja a múlt a rég vérző szívemet és a bántó szavak, mik mély sebeket ejtettek.

Gyakran érzem, el kéne valahova bújni!

Sarokba kucorogva, bánatot kizokogni!

Nem akarok mást, csak mindent eltörölni!

Bár a múltunk elől nem lehet menekülni!

Próbáltam már sokszor megbocsájtani,

de nem bírtam olyan nagyot ugrani, csak a felépített falakba fejjel nekiütközni.

Gyakran érzem, hogy édes a remény!

De a szívem már régóta kőkemény!

Nem is akarok én többé elinalni innen!

Hinni azt, hogy egyszer jó lesz minden!

Ér még talán valamit a tiszta becsület!

Inkább maradok és csendben figyelek.

Tudom, a múltnál a jövő csak szebb lehet!

Gyakran hagytam, hogy valaki vezessen!

Pedig ezt én mennyire nem szerettem!

De megalkudtam lelkem békéjéért és két kézzel kapaszkodtam minden jóért.

Amire rég vágytam semmit nem számít!

Sorba számolom arcom mély barázdáit!

De jó gyerek maradtam, mindhalálig!

Csak ember akarok lenni ebben a világban!

Maradni! Nem elszökni, hogy ha baj van!

Múltam nagy dobozára egy lakatot tenni!

Nyugodt szívvel a tükörbe mosolyogni!

Minden baklövésemből őszintén tanulni!

S magamnak mindenért megbocsájtani!

Maradni és a múltat végképp eltörölni!

Majd dolgozok!

Fekszem a bársonyos zöld fűben és a kék eget kémlelem.

Széttárt karokkal a levegőt most csak ritkábban veszem.

Olyan süketítő csend van, még a zajos szél sem muzsikál.

Égetően perzsel az arany Nap, a szemem színesen vibrál.

Nem is értem, hogy miért, de most nem gondolok semmire.

Mintha megszűnt volna a zord külvilág egy kis falatnyi időre.

Forró bőrömön futkorász egy parányi, izgága fekete hangya.

Én meg csak úgy hagyom. Egyszer biztos csak abbahagyja!

Becsukom a szemem, mert az égi kályha szinte megvakít.

Szorosan magához ölel a napfény. Felhevít és el is álmosít.

Mozdulatlanságomat egy tarka lepke érkezése töri meg.

Épp az orrom hegyén landol. Szinte hallom, ahogy liheg.

Szárnya hozzám ér. Simogatásától csupa libabőr leszek.

Megijed és megmozdul, mikor elfordítom miatta a fejemet.

El is repül! Én meg csak nézek utána, vajon merre mehet?

Hátborzongató dübörgés zavarja meg a békés csendemet.

Egy vasmadár emelkedik fel és veszi szárnyai alá az eget.

Olyan közelinek hallom, hogy azonnal befogom a füleimet.

Fehér füstjével szinte kettévágja az egybefüggő kékséget.

Gyorsan eltűnik a szemem elől. Csak a csíkja marad meg.

Bárányfelhők közül vernyákoló madarak bukkannak elő.

Fegyelmezetten repülnek. Céljuk a szomszédos legelő.

Elől a vezér, mögötte katonás rendben a madárhadsereg.

Gyönyörű látvány! Elfoglalják alakzatban a levegőeget.

Zsizsegni kezd a puha pázsit alattam. Vajon mi lehet ez?

Hasra fordulok és egyik tenyeremmel felborzolom a füvet.

Apró piros és fekete bogarak himbálóznak a fűszálak fokán.

Nagyon keresnek valamit! Vagy borzasztó éhesek, talán.

Beleszagolok egy nagyot a forró, rózsaillatú levegőbe.

Milyen jó is itt feküdni! Nyugodt vagyok és elbódulok tőle.

Pedig annyi dolgom lenne! De nincs energiám semmire!

Sütkérezek még egy kicsit. Aztán tényleg erőt veszek!

Dolgozok majd addig, míg a csillagok beborítják az eget!

Este a kertemben

Lassan ereszkedett le rám a kormos sötét.

A Napot két kézzel erősen tolta maga mögé.

Magányosan ültem a kopott kerti széken.

Csillagokat néztem, ahogy gyúlnak ki az égen.

Nem hallottam semmit csak az üres csendet.

Csak annyit, hogy egy szúnyog sóhajtott egyet.

Lóbáztam a lábam és nagyokat pislogtam.

Kezem karba tettem, s néha elbambultam.

Ragyogott magasan az égi lámpások fénye.

A fekete égnek mintha szőnyege lenne!

Megtörte a halálos csendet az idő múlása.

Megijesztett egyszer egy kutya vakkantása.

A hőség tikkasztó volt, fülledt a levegő.

Ez a békés nyugalom annyira felemelő!

Sorra gyúltak fel az út menti lámpák.

Izgatottan várták a Nap lenyugvását.

Én meg csak ott ültem a kopott kerti széken.

Mennyi szépség rejlik az esti sötétségben!

Eddig a sok csodát észre sem vettem.

Pedig gyakran üldögéltem itt a kertben.

Kuruttyolni kezdett a békahadsereg.

A közeli tónál biztos valamit ünnepeltek!

Egy nyúl ugrándozott el a széles úttesten.

Mit keres egy nyúl itt? - hangosan kérdeztem.

Biztos szabadságra vágyott a kis szentem!

Teljes díszben pompázott az óriás Hold.

Körülötte vörös tüzek! De szép is volt!

Lehűlt a levegő, kicsit rázott a hideg.

Be kéne már mennem! De nem is sietek!

Jó volt üldögélni a kopott kerti széken.

Elmélkedni kezdtem néhány szép emléken.

De jó is volt régen! Mikor fiatalka voltam!

Észre sem vettem akkor, hogy az égen Hold van!

Olyan volt az élet, mint egy pille madártoll.

Könnyű és szép! Ment minden magától!

Ahogy múltak az évek egyre nehezebb lett.

Csak akkor fedeztem fel megannyi szépséget!

Mert akkor a szívem táncot járt magától.

Szemem mosolygott, daloltam a boldogságtól.

Ma már szegény szívemet a bú takarja rég.

Mint udvaromon a sötét a szagos berkenyét.

Hold fénye az arcomat lágyan simogatta.

Könnyű szellő a homokot a szemembe fújta.

Biztos azért hullott egy könnycsepp a térdemre.

És nem azért mert felvillant a kedves nevetése.

Elmúlt a jó idő! Kicsit fáztam! Későre járhatott!

Pihenni tértem, mint egy macska, ki épp jóllakott.

Felálltam és ott hagytam a kerti székem.

Bekísért a sötét, jó éjt kívánt szépen!

Most már aludnom kellett, hogy a holnap reggelén, a Nappal ébredjek mosolyogva, könnyedén!

A hit csodákra képes!

A hit csodákra képes! És én ezt tudom! Ettől erős leszek!

Nem győzhet le senki! Mesés dolgokat tehetek meg!

Egyetlen életem van. Mikor megszülettem, ezt már tudtam.

Ezért mindent egyszerre akarok! Amíg még itt vagyok.

Itt a mostban.

Azt, hogy vannak szenvedéseim, hogy vannak hibáim, hogy lesznek küszködéseim és harcaim, már elfogadtam.

A rosszat, mit nekem szánt az ég, már nem vitatom.

A nehézségeket, az egyenlőtlenségeket leküzdeni akarom!

Nem hátrálni, nem elszaladni, inkább hidakat építeni!

Hidakat a jó és rossz közé, hogy legyenek utak!

Hogy mindig legyen választás!

Hogy tudjam, mi a jó és mi a rossz irány!

Tanulni akarok! És tanítani másokat! Addig, míg lehet!

A gondoskodás, az odafigyelés lelkemnek megtisztulás!

Felemelő érzés, hogy tudom, már sokan számítanak rám!

Elégedett vagyok! És szerencsés is, hogy még itt vagyok!

Boldoggá tesz, hogy szeretetet adhatok és szeretetet kapok!

Fáradhatatlan vagyok! Örökké mozgásban vagyok!

Mégis, néha úgy érzem, hiányzik belőlem a nyugalom.

Kellenek ma már a pillanatok, mikor csak egyedül vagyok!

Mert ez feltölt és energiát ad!

És erőt, hogy megtegyem, azt, amit kell! Hogy tegyem a dolgomat!

Addig, míg lehet!

Sorsszerűen élek! Az izgalmas jövő része lett az életemnek!

Tettem pár apró lépést, és néhány óriást, hogy önmagammal

biztonságban éljek!

Talán sikerülni fog! Talán lesz majd valaki, aki kézen fog!

De ha kell, minden nyomorúságos félelmet kifordítok!

Már nem marcangolom magam azért, hogy az lettem, aki vagyok!

Álmodok én is, mint mindenki más, hogy egyszer, valamikor, tökéletes, gyönyörűséges és hibátlan lesz ez a világ!

De ki ne vágyakozna? Ki ne szeretne megtenni mindent, hogy amiben él, az mindennél szebb és boldogabb legyen?!

Küzdök érte én is egy emberöltőn át!

Mert még küzdhetek!

Nem kell erőltetni azt, ami nem megy, ha már nem megy!

De nekem így is jó! Jó néha hallani a végtelen csendet!