Rose Woods

Pusztító érzések
-
Gonoszság

(fantasy novella)

Hívogató sötétség novellapályázat

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: Pavuk Péter

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-439-6

MOBI ISBN 978-963-453-440-2

Írta: Rose Woods

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

†

Keith a sötétben, lesben állva várta legújabb prédáját. A Sötétség urának katonájaként ez mindennapos elfoglaltsága volt. És Isten bocsássa meg neki, de élvezte. Bár nem nagy esélyt látott rá, hogy ilyesféle bűnre valaha is bocsánatot nyerhet. No, nem mintha kérné. A Sötétség urának lelkekre fájt a foga, ő pedig teljesítette leghőbb vágyát. Szállította őket a számára. Elég volt egyetlen apró bűn, amelyet valaki nem bánt meg igazán, máris lecsapott rá Keith nyila.

Fekete ruhájában a sötétség része volt ő maga is, és ez fordítva is igaz volt. A sötétség beleívódott a szívébe. A lénye része volt immár. Íjpuskájával felfegyverkezve, különleges nyilaival a táskájában, a Gonosz romlott, fekete vérével átitatott nyílhegyekkel, amelyek nem arra voltak hivatottak, hogy öljenek – gyakran észre sem vette az, akit eltalált vele, hogy valami történt –, hanem arra, hogy megfertőzzenek mindent és mindenkit, amihez és akihez csak hozzáértek.

Keith mindig megérezte az emberekben lakozó rosszat. A legkisebbet is. Nem csoda, hisz’ jól ismerte. Benne is tanyázott belőle épp elég. És ha valakiben már jelen volt a bűnre való hajlam gyökere, mindössze egyetlen nyíl kellett, a Sötétség urának vérével bekenve, s onnantól fogva nem volt többé visszaút. Semmiféle bűnbánat nem hozhatta el a feloldozást, nem fordíthatta vissza a pusztulást. A gonoszság megmételyezte a lelkét egyszer és mindenkorra, és ez alól nem lelhetett megváltást. Attól kezdve már az Ördöghöz tartozott.

A férfi áthelyezte a testsúlyát az egyik lábáról a másikra. Rossz térde néha nem bírta a terhelést. Kár, hogy az a sérülés még azelőtt érte, hogy a Sötétség urának szolgálatába állt. Így már az egész örök, végtelen életén keresztül el kell viselnie a fájdalmat. De nem bánta. Legalább volt valami, ami rég elfeledett, halandó létére emlékeztette. Az első világháborús lövedék, amely még mindig ott időzött a csontjában, nem hagyta, hogy elfelejtse, honnan is jött, és hogy lett ő a Gonosz jobb keze.

Átlagos gyermekként jött a világra. Egy olyan családban, ahol jól ismerték a nélkülözést, az éhezést és az erőszakot. Az apja bányász volt. Nehéz élettel, sok munkával és tomboló természettel. Az anyja pedig, aki, miután szült egy fiút és öt lányt, elviselte a férje dühkitöréseit húsz éven keresztül, próbálta életben tartani éhező gyermekeit, egy idő után feladta a harcot. A tüdőbaj nagyon gyorsan vitte el.

Keith húgai házasságba menekültek, ő maga a katonasághoz. A hadsereg volt az egyetlen hely, ahol tárt karokkal vártak egy nincstelen, de erős testfelépítésű fiút. Azután jött a háború.

Örökölte apja dühöngő temperamentumát. Rettegtek tőle a beosztottjai és a felettesei egyaránt. De sokra vitte. Főhadnagyi rangban volt, mikor a Gonosz megkörnyékezte, és ő kapva kapott az alkalmon. További előléptetésekre nem számíthatott vagyon nélküli, egyszerű emberként. Már ez is nagy teljesítmény volt. És mikor az Ördög felajánlotta neki, hogy a martalóca legyen, nem igazán gondolkodott a válaszon.

Mindig is tudta, hogy kell lennie valami felsőbb hatalomnak. Jónak és rossznak egyaránt, hisz egyik a másik nélkül nem is lehet. Fontos az egyensúly miatt. És mivel az anyja belénevelte, hogy Isten létezik és figyeli őt a mennyből, adta magát a gondolat, hogy akkor ugyanúgy létezik a Sátán is, és ő is lesben áll a pokolban. Ő pedig ez utóbbit választotta, mikor megkereste őt egy igazán megnyerő külsejű fiatal tiszt képében, és felajánlotta, hogy dolgozzon neki. Mindössze csak leheletnyit meglepődött, hogy ekkora erő szemet vetett őrá.

Nem sokat töprengett. Elvállalta. Feladata annyi volt, hogy megmérgezze a rosszra hajlamos emberek lelkét még több gonoszsággal. Így az halálukkor már az Ördög tulajdona lett. Cserébe pedig ő örök életet kapott, és jólétet, ami, ugye, nem volt elhanyagolandó szempont még egy halandó számára sem, nemhogy egy halhatatlannak.

És a saját lelke? Az köszönte szépen, jól megvolt. Sejtette, hogy egyszer az is az Ördög játékszere lesz, de addig is tökéletesen összeegyeztethető volt számára a feladata a lelkiismeretével. Nem okozott neki sem álmatlan éjszakákat, sem fölösleges bűntudatot. Ő nem csinált semmit. Hisz’ csak azoknak tudott ártani, akiknek már eleve részük volt a sötétség, és soha nem bánták meg igazán, hogy rosszat cselekedtek. Már amúgy is az Ördög kezére adták magukat. Ő csak szépen hazavezette őket. Azzal már egyáltalán nem foglalkozott, hogy az embereknek miatta nem volt esélyük a bűnbocsánatra többé. Maguk választottak, ő csak tette a dolgát.

Hirtelen megérezte a gonosz jelenlétét. Halványan, gyengén. Nem igazi gonoszság volt, csak egy kis elégtétel. Aki hordozta magában, nem volt született gonosztevő, épp csak bosszút állt valakin, aki szerinte megérdemelte. De a bűn, az mégis csak bűn, és az illető soha nem bánta meg.

– Bingó – morogta az orra alatt a férfi. Az ilyen elsőbűnös, addig ártatlan báránykákat szerette a leginkább. Gyakran visszatért hozzájuk, hogy megnézze, mire jutottak a segítségével. Nem egyszer maga is meglepődött.

A téglafalhoz tapadt, amelynek tövében rejtőzött. Szinte beleolvadt. A táskájából hangtalanul vette elő a nyílvesszőt, és illesztette az íjpuskára. Az utcasarkon már fel is tűnt leendő prédája, ő pedig tátott szájjal bámulta a legszebb lányt, akit valaha csak látott. A keze észrevétlenül hanyatlott le a fegyverrel együtt.

†

Briana idegesen pillantott a háta mögé. Az volt az érzése, hogy követik. Persze ez nem lett volna csoda, számított rá, hogy az a férfi a nyomába fog eredni, vagy legalábbis utánaküld valakit. De Isten látja lelkét, semmit nem bánt meg abból, amit elkövetett ellene. Megérdemelte. Egyszer, régen bántotta az édesanyját. Becsapta és kihasználta, majd cserbenhagyta, mikor a legnagyobb szüksége lett volna rá. Az anyja pedig belehalt a bánatba. Épp csak addig élt, amíg világra hozta őt. Az az ember, aki állítólag az apja volt, mindent megérdemelt, amit most vele tett. Lejáratta, kifosztotta, szembefordította a családjával, az emberekkel, akiket helyette és az anyja helyett választott. Majd mikor összetört, úgy hagyta ott, mint egy darab rongyot. Mint ahogy ő tett velük, húsz évvel azelőtt.

Megszaporázta a lépteit, hogy mihamarabb a forgalmas, kivilágított sétálóutcára érjen. Rossz érzés kerítette hatalmába, és a gyomrából, ahol keletkezett, szép lassan felkúszott egészen a szívéig, hogy vasmarokkal szorítsa össze, mint egy kíméletlen, szadista ököl a vergődő kismadarat. A léptei koppanása szinte fülsiketítően borzolták az idegeit. Feszülten kémlelte az árnyékokat maga körül arra várva, hogy egyszer csak egy ember formájú fekete folt kiváljon a sötétség többi része közül. Már legszívesebben szaladt volna.

Mikor kitervelte az apja elleni gonoszságot, számított a megtorlásra. De az csak most, ebben az elhagyatott, sötét utcában jutott az eszébe, hogy talán az élete is veszélybe került a bosszúhadjárata miatt.