A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Chevy Stevens: That Night, St. Martin's Press, 2014

Fordította

SCHWARTZ MARIANNA

Első utánnyomás

Copyright © Chevy Stevens

Hungarian translation © Schwartz Marianna, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Kalocsai Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-62-5

ELSŐ FEJEZET

VANCOUVER, ROCKLAND FEGYHÁZ

2012. ÁPRILIS

A befogadó és szabadon bocsátó irodába követtem a kísérő fegyőrt, dobozaimmal a kezemben. A személyes dolgaimat vittem, néhány farmert, elnyűtt pólókat, valamint azt a pár holmit, amit az évek alatt összegyűjtöttem: féltett könyveket, a CD-lejátszómat. A többi, amit még őriztem, meg fog várni. Az ottani fegyőr átnézte a papírjaimat. Amikor aláírtam a szabadulási végzést, reszketett a kezem. A szavak összemosódtak. De tudtam, hogy mit jelentenek.

– Oké, Murphy. Szaladjunk végig a személyes dolgain!

Az őrök a börtönben sose szólítottak minket a keresztnevünkön. Mindig csak a gúnynevünket vagy a vezetéknevünket mondták.

Kiszórta az egyik dobozból a bevonuláskor hozott cuccaimat, majd monoton hangon sorolni kezdte, s közben jegyzetelt a kezében tartott csíptetős tábláján. Meredten néztem az elegáns nadrágomat, a fehér blúzomat és a blézeremet. A tárgyalásra választottam ki ezeket; azt hittem akkor, hogy így erős leszek. Most viszont már a látványuktól is rosszul voltam.

Az őr keze egy pillanatra megállt az alsóneműmnél.

– Egy darab fehér bugyi, kis méret.

Lepillantott a tangámra, megnézte a címkét, ujjai elidőztek az anyagon. Elvörösödtem. A tekintetemet kereste, latolgatta a reakcióm. Arra várt, hogy rosszul reagálok, s így visszaküldhet a cellámba. Közömbös képet vágtam.

Kinyitott egy borítékot, belenézett, majd a csíptetős táblán leellenőrizte, mielőtt a boríték tartalmát a tenyerembe szórta. Az ezüst előlapos órát, amit a szüleimtől kaptam a tizennyolcadik születésnapomra, s ami még mindig fénylik, bár az eleme már kimerült. A nyakláncot, amit Ryan adott nekem. ónixfekete, nagyszerű megérinteni, igaz, a bőrszíja már fényesre kopott a mindennapi viseléstől. Az órára meredtem, éreztem a súlyát a kezemben, emlékezni kezdtem, majd megmarkoltam, s óvatosan visszagyömöszöltem a borítékba. Csak ez maradt nekem Ryanből.

– Úgy néz ki, hogy ez minden – nyújtotta át a tollat a férfi. – Itt írja alá!

Aláírtam az átvételi elismervényt, s visszapakoltam a cuccaimat.

– Át tud öltözni valamibe? – kérdezte.

– Csak ezekbe.

Az őr szeme végigfutott a farmeremen és a pólómon. Néhány elítéltnek ruhát küld a családja, amit a szabadulásukkor felvehetnek. De nekem senki sem küldött.

– A fuvarjára várhat a befogadásra várók termében. Van ott telefon is, ha valakit fel akarna hívni.

Leültem az egyik padra, a dobozok a lábamnál, és az önkéntes, Linda érkezésére vártam. Először a komphoz visz, utána a Vancouver-szigetre. Victoriában kell bejelentkeznem egy 1700 órás utógondozásra. Linda egy kedves, negyvenes éveiben járó asszony, aki az egyik támogató csoporttal dolgozik. Korábban már találkoztam vele. Kísérő nélküli ideiglenes eltávra vitt a szigetre.

Éhes voltam – reggel túl izgatott voltam, hogy egyek. Margaret, a benti anyám, rávett, hogy kapjak be valamit, de a zabkása megfeküdte a gyomrom. Bárcsak Linda megállhatna valahol! Elképzeltem, hogy kérek egy Big Macet meleg és sós sült krumplival, talán egy milkshake-et is, majd megint Ryanre gondoltam: a homokos tengerparton gyakran ettünk hamburgert. Figyelemelterelésként néztem, ahogy az őr behoz egy új rabot. Egy fiatal lányt. Ijedtnek tűnt. Sápadt volt, hosszú barna haja kócos, mintha egész éjszaka fenn lett volna. Rám pillantott. Szeme a hajamról a bicepszem körüli tetkókra vándorolt. Itt a sitten szereztem – egy vékony rács minden egyes bent töltött évért összeforrt egy vastagabb, megbonthatatlan szalaggá a bicepszem körül, szinte átölelt engem.

Az őr rántott egyet a lány karján, s elvonszolta őt bejelentkezni.

A fejem tetejéhez dörzsöltem a karom. A hajam most rövid volt, középen Mohawk stílusban tarajos, de még mindig fekete. Behunytam a szemem, és visszaemlékeztem, hogy milyen volt a középsuliban. Hullámos és hosszú, a hátam közepéig ért. Ryannek tetszett, hogy betakarhatja vele a kezét. A börtönben levágtam, miután egy nap belenéztem a tükörbe és Nicole haját láttam, vértől ragacsosan, és eszembe jutott, hogy miután megtaláltuk azon az éjjelen, a karjaimban tartottam összezúzott testét.

– Készen állsz az indulásra, Toni? – kérdezte egy barátságos női hang.

Kinyitottam a szemem, és felnéztem Lindára.

– Alig várom.

A nő lehajolt és felvette az egyik dobozom – egy kicsit nyögve, ahogy emelte. Linda kis nő volt, nem sokkal magasabb nálam. A százötvenkét centimmel én tökmag voltam – Margaret mindig azt mondta, hogy egy egérfing is elrepítene engem. De Linda ugyanolyan kerekded volt, mint amilyen magas. Raszta hajat, hosszú, bő ruhát és Birkenstock cipőt viselt. Mindig szidta a börtönrendszert. Követtem a kocsijához, a másik dobozomat a kezemben fogva hallgattam, ahogy a kompforgalomról beszél.

– A főút egészen a Patkó-öbölig tiszta volt, így jó időt megyünk. Körülbelül délre ott leszünk.

Miután elhajtottunk, néztem, ahogy a börtön egyre kisebb lesz a távolban. Visszafordultam az ülésen. Linda letekerte az ablakot.

– Phű, meleg nap van ma. A nyár hamarabb itt lesz, mint gondolnád.

Követtem a tetoválásom vonalait, számolva az éveket és visszagondolva arra a nyárra. Most töltöttem be a harmincnegyedik évem és tizennyolc éves koromtól voltam őrizetben, amikor is Ryant és engem letartóztattak a húgom meggyilkolásáért. Egyedül voltunk vele azon az éjjelen, de nem hallottuk Nicole-t kiáltani. Mi semmit sem hallottunk.

A kezemmel átfogtam a karom, erősen megcsavartam. Majdnem a fél életemet a rácsok mögött töltöttem egy bűntettért, amit nem követtem el.

A düh igazán sose hagy el minket.

MÁSODIK FEJEZET

CAMPBELL RIVER, KÖZÉPISKOLA

1996. JANUÁR

Az utolsó órát kihagytam, hogy Ryannel találkozzak az iskola mögötti parkolóban, ahol a „krém” lógott, vagyis a hétvégenként bulizni szerető kölykök. Az arénabeli kávézón kívül ez volt az egyetlen hely, ahol cigizhettünk az iskola közelében. A közeli lakosoknak nem tetszett, de nem sokat foglalkoztak velünk, hacsak valaki nem bőgette a motort vagy tekerte fel a zenét. Akkor a zsaruk meg szoktak jelenni, leellenőrzik, hogy ittunk vagy drogoztunk-e – és valaki rendszerint épp azt tette. De én soha. Legalábbis nem ott.

A Woodbridge Középiskola régi volt, és komoly felújításra szorult. Az oldala elmosódott kék azokon a részeken, ahol nem borította grafiti, amit a gondnok állandóan próbált letisztítani. Körülbelül ötszáz diák járt ide nyolcadiktól tizenkettedikig. Az én végzős évfolyamomon körülbelül százhúszan voltunk, kilencvenkilenc százalékukról semmi rosszat nem tudtam mondani.

Azon a napon csak néhányan voltunk kinn, a járgányaink körül kis csoportokban álltunk. Hosszú hajú lányok hátrafésült frufruval, túl sok sötét sminkkel és a fiúik dzsekijében. Kurt Cobain frizurájú fiúk a kisteherautóik motorháztetőin karburátorokról és Hemi-motorokról beszélgettek. Közülünk a többség piszkos flanelinget, szakadt farmert, rongyos szvettert viselt, mindenki sötétebb színben.

Ryan a pickupján görnyedt, és egypár barátjával dumált. Amikor meglátott, elmosolyodott és átadta a cigijét.

– Szeva, cicám!

Én visszamosolyogtam, majd szívtam egy slukkot.

– Szeva!

Múlt év júliusa óta jártam vele, amikor is összeakadtunk abban a kavicsbányában, ahová a srácok járnak hétvégenként, hogy próbára tegyék négykerék-meghajtású járgányaikat és tábortüzezzenek. Egy szuper Chevyt vezetett – egész idő alatt azt bütykölte; ez volt az egyetlen dolog, ami miatt valaha veszekedtünk. Már egy ideje tudtam, hogy ki is ő. Mindig azt gondoltam róla, hogy vonzó a barna bozontos hajával, a sűrű szemöldökével, a majdnem fekete szemével, a hosszú szempillájával és azzal a gyilkos mosolyával, amikor a szája egyik szegletét felhúzza – de ahogy a baseballsapkája alól így tekint rád, hát az szuper szexi. Néhány hónapig volt egy barátnője, egy szőke csitri. A szakításuk után viszont úgy tűnt, hogy Ryant senki sem érdekli; csak a saját dolgait csinálta vagy a fiúkkal lógott. Kemény legény hírében állt, ami szexuálisan is vonzó volt. Ok nélkül sose verekedett, de leszámolt azzal, aki arrogánsan nyomást akart gyakorolni rá vagy az apját kritizálta, aki Ryan kölyökkora óta hol a sitten volt, hol kinn. Ryan, amikor nem velem volt, többnyire a barátaival töltötte az idejét, bütykölték a kisteherautóikat, horgásztak, krosszmotoroztak vagy offroadoztak.

Sok mást nem lehetett itt csinálni. Campbell River egy kis tengerparti város a sziget északi felében, népességével ugyan ki törődne. Én itt nőttem fel, de Ryan családja jó pár évvel ez előtt költözött le Brit Columbia északi részéről. Campbell Riverben mindenki vagy favágóként dolgozott, vagy a papírmalomban, vagy a bányákban, vagy a halászhajókon. Ryan az egyik szabadtéri üzletben vállalt részmunkaidős állást. Néhányszor arrafelé mentem, és úgy tettem, mintha csak körülnéznék, de főleg a tekintetét próbáltam elkapni. Ő viszont mindig épp egy vásárlóval volt elfoglalva, így feladtam. Aztán tavaly nyáron az egyik éjszakát a barátaimmal a bányában töltöttük, füveztünk és lazultunk, amikor odajött és dumálni kezdett velem. Megkérdezte, hogyan telik a nyaram. Próbáltam nyugodtnak mutatkozni, mintha ez nem lenne olyan nagy dolog, de a szívem őrült módra vert. Azt kérdezte: „Akarsz kocsikázni?” Felrepültünk a dombra, szétfröcskölve mögöttünk a sarat, a motor olyan hangosan bömbölt, mint a zene – az AC/DC-től a Back in Black. Én nevettem, vidámnak és izgatottnak éreztem magam. Azt mondta: „Király egy bige vagy.” Később egy Southern Comfort whiskyn osztozkodtunk a tűz körül, a karja a hátamat melegítette, miközben a családjainkról beszélgettünk: állandó harcomról az anyámmal, és az ő problémájáról az apjával. Azóta jártunk.

Szívtam egyet a cigimből. Ryan nézett, lustán rám mosolygott, miközben a kocsijának dőlt, az egyik szeme félig behunyva, a baseballsapkája alól a haja kibukott. A barátai már elmentek. Január első hete volt és hideg, de ő nem viselt kabátot, csak egy vastag, barna szvettert, ami a szemének étcsoki kinézetet kölcsönzött. Az ujjait a nadrágom első zsebébe tuszkolta, közel húzott magához, így én nekidőltem. Ryan nem sokat edzett, de sok fizikai munkát végzett – a teste kemény volt, a hasizmai feszesek. Már száznyolcvan centi magas volt, így nyújtózkodnom kellett, hogy megcsókolhassam. Csókolóztunk egy ideig. A dohány keserű, füstös íze belepte a nyelvünket, borostás álla az enyémhez dörgölőzött. Aztán abbahagytuk a csókolózást, az arcomat a nyaka melegségébe temettem, szagolva a fiús illatát és fájdalmat érezve egész testemen lefelé, azt kívánva, hogy csak mi legyünk, mindig, így.

– Át tudsz jönni ma este? – suttogta a fülembe.

Elmosolyodtam.

– Talán.

Még úgy is, hogy december végén tizennyolc lettem, hétköznap éjjel nem mehettem el. Hétvégéken a szüleim egy kicsit lazábbak voltak: csak telefonálnom kellett, hogy mikor megyek haza, hova megyek. Tudni akarták, hogy jól vagyok, és nem maradhattam ki, hacsak nem az egyik barátnőmnél aludtam – de az anyám kíméletlen volt, ha egyetlen perccel is később értem haza. Próbáltam annyi időt Ryannel tölteni, amennyit lehetett, elmentünk kocsikázni, hancúroztunk az autójában, a házuk alagsorában, bárhol, ahol egyedül lehettünk. Néhány hónapnyi randi után szexeltünk – ő volt az első fiú, akivel együtt voltam. Az apja a bárban volt, az anyja nővérként sokáig dolgozott a kórházban. Elszívtunk egy jointot, azután az ágyában is csináltuk, miközben a háttérben a Nirvana játszott lágyan, egy gyertya édes illata összekeveredett a fűvel. Izgatott voltam, az anyagtól forgott a fejem, a testem az ő testéhez nyomódott, meztelen mellkasunk egymást melegítette. Félénken, a pokróc alatt levettük a maradék ruhánkat.

– Akarod, hogy abbahagyjam? – kérdezte suttogva.

Azt feleltem, hogy nem. Csodálattal bámultam az arcába, azon töprengve, hogy lehet egy fiú ilyen szép: ahogy beszél, a hangja, a puha ajka, a sötét szeme, mindene olyan átkozottul szexi. És magamat is szépnek éreztem. Egy igazi nőnek. Úgy nézett rám, mintha nem hinné, hogy ott vagyok az ágyában. Ideges voltam, zavart, majd a testem átvette felettem a hatalmat, nyomta és húzta, megragadta őt. Ryan a számnál nyögött és én visszafogtam a lélegzetem, tartogatva a fájdalomra. Pillantásunk egybefonódott. Éreztem, ahogy mozog bennem, tudtam, hogy ő az egyetlen fiú, akivel lenni akartam és akivel majd ezt csinálni fogom.

Azután kedvesen kezelte a dolgot, megkérdezte, hogy rendben vagyok-e, hozott nekem egy törölközőt és egy pohár vizet. Egymáshoz simultunk, a fejem a mellkasán, az ujjaim a bordáit követték, az izzadság csillogását a gyertyafényben. Megcsókoltam az arcán levő heget, melyet akkor szerzett, amikor az apja kilökte a teherautóból, és ő félénken azt mondta: „Imádlak, Toni.”

Nevetést hallottam és balra néztem. Shauna McKinney és barátnői ültek az egyik srác kisteherautójának platóján. Utáltam, amikor ott lógtak hátul. Kim, Rachel és Cathy nem volt olyan rossz, mint Shauna, de együtt félelmetes szajhákká váltak, olyan fütyülök-mindenre-különösen-rád típusúakká. Shauna népszerű volt: hosszú gesztenyebarna haja és nagy kék szeme csinossá tette. Többféle sportot űzött, és szuper sportos teste volt.

Neki volt mindig a legújabb kütyüje vagy ruhája, és ő volt az első az évfolyamunkból, akinek rendes kocsija lett: egy fehér Sprint, amit az apja vett neki. Magabiztosságot sugárzott, és jó volt ebben. Mintha senki sem tudná megfélemlíteni. Okos is volt, jó jegyeket szerzett, de a tanárait a hátuk mögött kigúnyolta, így a többi kölyök azt gondolta róla, hogy milyen vagány.

A csajok többsége vagy félt tőle, vagy elkeseredetten vágyott arra, hogy a barátnője lehessen, aminek, szerintem, az eredménye végül ugyanaz lett. Rachel Banks volt a fő követője. Amikor kicsik voltunk, Rachel duci volt és ezért sokat piszkálták. Még később is, amikor a középsuliban sokat fogyott, de miután Shaunával kezdett lógni, az emberek abbahagyták a bosszantását. Igaz, még mindig voltak fölös domborulatai. A haja barna, dús és egyenes, babydoll ruhákat hordott harisnyával, vagy rövid rakott szoknyát térdig érő zoknival.

Kim Gunderson balett-táncos volt és apró, körülbelül velem egy magasságú. Sok feketét viselt, legginget túlméretezett szvetterrel és remek csizmával, és elég gyorsan beszélt. Pletykákat hallottam arról, hogy leszbi, de ezt senki sem tudta biztosan. Cathy Schaeffer majdnem olyan csinos volt, mint Shauna a hosszú, hamvas szőke hajával, világoszöld szemével és nagy mellével. Őrült és vicces volt, a bulikon mindig vad dolgokat művelt. Ő is füstölt, ezért jelentek meg a lányok mindig feketében.

Amennyire vissza tudok emlékezni, kivétel nélkül mindig is ismertem őket, sőt Shaunával régebben még barátnők is voltunk. Tizenkettő vagy tizenhárom éves korunkban. Neki az a játék tetszett, amikor felhívtunk egy lányt és áthívtuk, majd pár órával a találka előtt újrahívtuk és megmondtuk neki, hogy soha többet ne jöjjön – néha épp akkor, amikor a lány megjött, küldtük el. Shauna az embereket is egészen jól tudta utánozni – egy másik lány hangján telefonált egy fiúnak, hogy megmondja, hogy belehabarodott.

Amikor megmondtam neki, hogy ezeket a játékokat többé már nem akarom játszani, egy hétig nem beszélt velem. Kétségbe voltam esve, különösen akkor, amikor a barátnőivel úgy sétált el mellettem, mintha nem is léteznék. Suttogtak és forgatták a szemüket. Mindennap sírva mentem haza. Végül odajött hozzám suli után, és azt mondta, hogy hiányzom neki. Annyira megkönnyebbültem, hogy még azt is elfelejtettem, hogy pontosan mi indította el a köztünk lévő harcot, és azt is, hogy nem szeretem, ahogy az emberekkel bánik.

Shauna egy zsaru, Frank McKinney lánya volt. Mindenki ismerte az apját. Ő edzette a baseball- és a hokicsapatokat, meg a hasonlókat. McKinney, ahogy a legtöbben nevezték, nem sokat volt a lánya körül, amikor gyerekek voltunk, rendszerint az őrsön tartózkodott. Shauna anyja egy autóbalesetben halt meg, amikor ő ötéves volt, és a nagymamája gondoskodott róla, de ő sem nagyon törődött vele. Szülinapi bulikon egy halom csipszet és hot dogot szolgált fel, betett egy filmet, majd órákra eltűnt egy másik szobában. Frank McKinney és a felesége tizennyolc évesek vagy a körüliek lehettek, amikor Shauna megszületett. McKinney nagydarab volt, de nem kövér, csak izmos és magas, és magabiztos fontoskodással járt-kelt. Tom Selleck-bajusza és mély hangja volt. Napszemüveget viselt, és a fogai közt csattogtatva rágta a rágóját. Azonnal fel lehetett ismerni, még hétköznapi öltözékében is, hogy rendőr, mivel pattogóan beszélt, rövid szavakat és betűszavakat használva. És az is nyilvánvaló volt, hogy a munkája igazán fontos számára – az egyenruháját a vegytisztítóba küldte tisztíttatni, a cipőjét fényesen tartotta és a járőrautója is mindig tiszta volt.

Néha az volt az érzésem, hogy magányos. Sok időt töltött egymagában üldögélve, könyvet olvasva a konyhában vagy híreket nézve. Szerintem nem sokat randizott, és nem sokáig tartottak a kapcsolatai a ritkán előforduló barátnőivel. Mi mindannyian sajnáltuk, hogy Shaunának nincs anyukája, és azt is tudtuk, hogy ez őt is zavarja. Amikor nálunk járt, udvariasan és nyájasan beszélt az anyukáinkkal, és segített vacsora után rendet tenni, mintha azt akarná, hogy az anyukáink szeressék őt.

A legtöbb gyereket közülünk megrémisztette McKinney, de engem nem. Én szomorúnak éreztem magam miatta, bár egészen sose voltam biztos abban, hogy miért. Akármikor rágondoltam, mindig az a kép ugrott be, hogy órákig ül a konyhában, előtte egy újság vagy egy könyv, egy csésze kávé, és az, ahogy felnéz, majd kitekint az ablakon, mintha azt kívánná, bárcsak odakinn lehetne az autójában, cirkálva. Mintha azt kívánná, hogy bárhol lehessen, csak ne ebben a házban.

Amikor a középsuliba kerültünk, már belefáradtam abba, ahogy Shauna állandóan egymás ellen akar kijátszani minket, lányokat. Azt állította, hogy egyikünk a többiekről pletykált, nem akart valakit meghívni, vagy a ruhánkra és a hajunkra tett utálatos megjegyzést, hogy aztán hozzátegye: „Csak vicceltem!” Másnap viszont azt mondta, hogy a legjobb barátnőnk és odaadta az egyik kedvenc ruháját, ékszerét, vagy a csak nekünk készített CD-jét, ami a többieket féltékennyé tette. Olyan volt, mintha minden héten egy veszekedés lobbanna lángra, és valaki elkeseredne. Abba is belefáradtam, hogy nem viselhettem azt, amit akarok – farmert és pólót akartam, és nem szoknyát és blúzt, melyeket Shauna nevezett ki egyenruhánknak.

Amikor kilencedikbe jártunk, egyik nap megemlítettem neki, hogy tetszik nekem egy fiú, akit Jason Leroynak hívtak. Azt mondta, segít nekem. Szülinapi bulit rendezett a házukban, és meghívott néhány fiút. Az apja dolgozott és a nagymamájának kellett volna felügyelnie ránk, de ő eltűnt a tévészobába egy pohár valamivel és egy bizonytalan „Érezzétek jól magatokat, gyerekek!”felkiáltással. A buli előtt Shauna azt mondta nekem, hogy hallotta, hogy Jason kedvel engem, bár a fiú inkább az „igazi nőkért” van oda. Azt is mondta, hogy furulyáznom kell neki, mert ha nem, akkor nyuszi vagyok. Minden lány meg fogja azt tenni. Ideges voltam, de Jason egyfolytában mosolygott rám és behívott az egyik hálószobába. Egy darabig csak smároltunk, de aztán arra célzott, hogy az orálist akarja. Amikor makacskodtam, kijelentette, hogy Shauna megígérte, hogy én megteszem, és ezért is jött ide a barátaival. Ha nem csinálom meg, mindenkinek elhíreszteli, hogy ő egyszerre volt Shaunával és velem.

A buli után, amikor elmondtam Shaunának, hogy mit mondott a fiú és mit csináltatott velem, rettentő dühös lett. Felhívta Jasont és megfenyegette, ha bárkinek is elmondja, hogy mi történt, garantálja, hogy mindenki megtudja róla a suliban, hogy kicsi a pénisze. Sose hallottunk tőle erről többet, de később, még aznap éjszaka, Shauna kacarászni kezdett és beismerte, hogy egyikük sem elégített ki még úgy egy fiút – én voltam az első.

Igazán mérges voltam, hogy Shauna hazugsága minek tett ki engem, de próbáltam lenyugodni, mert kiállt mellettem. Egy részem még élvezte is az új szerepem mint a csoport szexuálisan érett tagja. Egy hónappal később Shauna rajongani kezdett Brodyért, akivel ugyanarra a famegmunkáló órára jártam. Gyakran sokáig dolgoztunk egy projekten, és egy nap, amikor Shauna arra sétált, mi éppen nevettünk valamin. Nem voltam oda Brodyért vagy hasonló, de ez nem számított. Suli után mindegyik lány úgy tett, mintha nem léteznék, így megkérdeztem Shaunától, hogy mi a baj.

– Flörtöltél Brodyval.

– Nem én! Még azt sem gondolom, hogy helyes.

– Ő egészen helyes, és te már több hete odavagy érte.

Mindannyian ott álltak, rám meredve.

Tudtam, hogy mit akar. Bocsánatot kell kérnem, aztán egy darabig nem vesznek észre, amíg el nem határozzák, hogy megbocsátanak nekem. De már belebetegedtem Shaunába, a hatalmaskodásába, a játékaiba. Elegem volt.

– Cseszd meg, Shauna! Higgy, amit akarsz, de nem az én hibám, hogy Brodynak nem tetszel. Nem mindenki tart téged szexinek. – Elsétáltam. Hallottam, hogy levegőért kapkod mögöttem, majd a mérges suttogását.

Tudtam, hogy vissza fog vágni, de nem tudtam még, hogy ez milyen rossz lehet, amíg másnap el nem mentem a suliba. Kiderült, azzal töltötte az estéjét, hogy elhíresztelte rólam, hogy pénisszel születtem – és bepróbálkoztam nála. Ugyanakkor, minden egyes embernek minden rosszat elmondott, amit valaha mondtam róluk – igaz, a legtöbb dolgot voltaképpen soha sem mondtam, csak egyetértettem Shaunával. Miután mindenkivel beszélt, hónapokig nem volt barátom, és el kellett viselnem a többiek suttogását és bámulását. Annyira szégyelltem az új, vesztes szerepem, hogy semmit sem mondtam erről a családomnak. Még akkor sem, amikor az anyám egyre csak azt kérdezte, hogy miért nem hívnak a lányok. Nicole, aki fiatalabb volt nálam, de ugyanabba a suliba járt, tudta, hogy történt valami és kérdezett is róla, de neki se mondtam el. A húgom volt az egyedüli, aki beszélt velem a suliban, és ha nem lett volna mellettem, még magányosabb lettem volna.

Végül, egy tornaóra után, a lányzuhanyzóban lehúztam a sortom, és mondtam a lányoknak, hogy nézzék meg. Az egyik lány, Amy, nagyon viccesnek vélte. Ő egy remek csajszi volt, fiúsan öltözött, mint én – amióta Shauna ejtett, azt viseltem, amit akartam: terepnadrágot és szorosan simuló fekete pólót, vagy nagy katonai bakancsot koptatott farmerrel és az apám egyik munkásingével. Másnap, ebédkor Amy az én tálcám mellé tette az övét és azt mondta: „Én mindig kedveltem a péniszes lányokat.” Akkortól lettünk a legjobb barátok, de miután Shauna így bánt velem, nehezemre esett megbízni a lányokban, jobban éreztem magam a fiúkkal.

Ezután Shauna más célpontokra mozdult, összebarátkozott Cathyvel, Kimmel és Rachellel – akik rögtön feljebb emelkedtek a társadalmi létrán –, és nem bajlódott velem évekig. Néha még kicsit kedves is volt velem, köszönt vagy mosolygott, amikor elmentem mellette.

De aztán randizni kezdtem Ryannel. Később tudtam meg, hogy Shauna minden hétvégén elment a bányába, hátha összeakad vele. Ryan egyszer még haza is vitte, amikor Shauna matt részeg volt, de a próbálkozása ellenére semmi sem történt. A következő hétvégén pedig összejöttünk Ryannel. Shauna azóta utált engem, még jobban, mint amikor kellemetlen dolgokat mondtam neki Brodyról.

Miután a barátságom megszakadt vele, csak párszor futottam össze Frank McKinney-vel. Nehéz pillanatot szerzett Ryannek és nekem, amikor egy éjszaka elkapott a tónál, de csak kidobta a piánkat és azt mondta, hogy menjünk haza. Azon a nyáron még egyszer elkapta Ryant, amikor egy faszállítóból szívta le a benzint. Nem írt jelentést, csak elvitte Ryant a fogdába és körbevezette, majd azt mondta neki, hogy javuljon meg, és mostantól figyelni fogja. És mi tudtuk, hogy komolyan gondolta.

Egészen biztos vagyok abban, hogy McKinney nem tudta, hogy mit csinál Shauna a szabadidejében, miután a nagymamája meghalt. Talán arra gondolt, hogy a lánya otthon tanul. Shauna biztos eleget foglalkozott a tanulással ahhoz, hogy megtartsa a jó jegyeit, bár nem kellett nagyon igyekeznie, ami bosszantott engem, így főleg a barátaival lógott vagy bulizott…

Aznap az összes lány engem nézett a másik pickup platójáról, miközben egymásnak suttogtak, kacarásztak.

Még közelebb húzódtam Ryanhez és lehúztam a fejét egy újabb hosszú csókra. Egészen belelendültem, karommal szorosan átfogtam, és imádtam azt, hogy a keze a fenekemen van. Az ajkam mosolygott az ajkán arra a gondolatra, hogy Shauna figyel minket.

Mikor hátranéztem, ő és a barátnői már nem voltak ott.

Másnap, suli után Ryant a parkolóban vártam, a pickupjánál cigizve, amikor egy kocsi olyan közel húzott el mellettem, hogy majdnem elütött. Shauna volt az a fehér Sprintjében.

– Hé, ribanc – mondta, amikor kiszállt. Cathy és Kim a hátsó ülésről mászott ki, Rachel az elsőről. Körbevettek.

– Mi a bajod? – kérdeztem.

– Te vagy a bajom – válaszolta Shauna.

A lányok nevettek. Rájuk pillantottam. Rachelnek kegyetlen volt a tekintete és Cathy elővette az egyik bárgyú mosolyát. Nagyszerű. Semmi más nem hiányzott, csak az, hogy gonosz kurvák játékszere legyek.

– Semmi rosszat nem tettem neked – jelentettem ki. – Nem az én hibám, hogy Ryan nem szereti a cafkákat.

Shauna egyenest az arcom elé állt, olyan közel, hogy éreztem a parfümjét: valami gyümölcsöst, a mandarinhoz hasonlót.

– Jobb, ha figyelsz a szádra.

– Vagy mit fogsz csinálni? – kérdeztem.

Előrenyújtotta a kezét és meglökött. Én nekivágódtam a kisteherautónak.

Ledobtam a cigim és keményen hátrataszítottam Shaunát. Aztán hozzáfogtunk, az öklök lendültek, volt hajhúzás is. Hallottam, ahogy a parkolón átrohanó kölykök ordítoznak, és biztatnak minket. A lányok azt kiabálták: „Rúgd szét a seggét, Shauna!” Shauna nagyobb volt nálam, így fölényben volt velem szemben, de sikerült kiszabadítanom magam és épp pofán készültem vágni, amikor egy kar a derekam köré fonódott és felemelt.

– Hagyd abba! – szólt Ryan hangja a fülemben.

Tajtékoztam, próbáltam az arcomat a hajamból kiszabadítani, ahogy talpra állított. Egy másik srác pedig Shaunát húzta el. A lány barátnői kiabálva sértegettek. Ryan begyömöszölt a kocsijába, a táskámat hátradobta.

Elindította a pickupot és próbált kifarolni. Shauna még mindig a kocsijánál állt.

– Miért nem engeded Toninak, hogy befejezze a saját harcát? – üvöltötte.

– Fogd be, Shauna! – üvöltött vissza Ryan az ablakon át.

A lány felmutatta a középső ujját.

Hazamentünk Ryanékhoz. Az anyja egy másik éjszakai műszakban volt, és az apja – Gary, ő kérte, hogy így szólítsam – üveges szemmel ült a tévé előtt.

Amikor bejöttünk, ránk pillantott.

– Adj egy másik sört, Ry.

Ryan adott neki egyet, majd bejelentette, hogy a szobájába megyünk.

– Érezzétek jól magatokat – kacsintott az apja.

Kissé zavarba ejtő volt, de jó is, hogy ez engem nem bosszantott, és hogy Ryan apja nem idegesítette a fiát mással. Garyt legtöbbször részeg kocsmai verekedésért vagy lopásért tartóztatták le. Ryan azt mondta, az apja nem enyveskezű, hanem csupán a whiskyhez nyúl sokat. Csak akkor bánt durván a fiával, amikor túl sokat ivott. Tavaly jó párszor megtörtént az, hogy veszekedtek – most, hogy Ryan nagyobb és erősebb, az apja még jobban meg akarja alázni, bebizonyítva, hogy még mindig ő az úr. Gary favágó volt, amely időszakos munkát jelentett, de Ryan végezte el az összes ház körüli munkát és segítette ki az anyját. Nem tudom, hogy a nő miért nem hagyta el Garyt. A neve Beth volt, kedvesnek tűnt, és annak ellenére, hogy sokat dolgozott, törődött Ryannel. A fia haját mindig hátrasimította, és megkérdezte tőle, hogy elég volt-e a vacsora, hogy van-e szüksége pénzre a suliban. Abból is látható volt, hogy igazán szerette a fiát, ahogy nevetett a viccein és büszkén tekintett rá.

Bementünk Ryan szobájába. Én az ágyára vetettem magam, miközben ő bekapcsolta a hordozható rádiómagnóját.

– Nem engedheted meg, hogy Shauna így felbosszantson – tanácsolta.

– Ő kezdte. – Hazafelé jövet nagyjából elmeséltem neki a verekedést.

– És akkor mi van? Ne figyelj rá!

– Rendben, úgy, ahogy te nem figyelsz arra, aki téged felidegesít?

– A srácoknál ez másként van. Rendszerint, amikor valaki jól eltángálja a másikat, az visszavonul, de Shauna meg akar téged őrjíteni, így te csak azt csinálod, amit ő akar. Ha nem figyelsz, akkor te fogod felbosszantani őt.

Gondolkodtam azon, amit mondott, közben a mennyezetet bámultam. Valóban, minél inkább reagáltam a piszkálásra, Shauna láthatóan annál jobban élvezte azt.

– Talán igazad van. Talán kifogy majd a szuszból.

Ryan mellém vetette magát, hátrafordította baseballsapkáját egy pimasz mosollyal, és a nyakamhoz kezdett dörgölőzni. Rám fordult és az ingem alá nyúlt, durva keze a bőrömnek dörzsölődött. Annyira felvillanyozott, hogy belé akartam gömbölyödni. Engedtem, hogy a heavy metal kemény ritmusa, az érintése, a meleg szája magával sodorjon. Nem akartam Shaunára gondolni, nem akartam engedni, hogy ő győzzön, de nem tudtam megállni, hogy egy kicsit ne kételkedjek. Békén fog hagyni valaha is?

HARMADIK FEJEZET

VANCOUVER, ROCKLAND FEGYHÁZ

1998. MÁRCIUS

A rabszállító furgon a börtön előtt állt meg. Hátul voltam, kéz- és lábbilincsben, egy fémkalickába zárva, mint egy állat. A furgon ajtaja kinyílt és a börtönőrök kiengedtek, kezük szorosan a bicepszemen. Előrecsoszogtam, rémülten bámulva az impozáns épületre. Szürke betonból állt, az elemeit nagy csíkokban festették meg, mintha óriás könnycseppek sodródnának le az oldalán. A teljes épületet körbevevő majd négy méter magas fémkerítés tetejét szögesdrót zárta és gépfegyveres őrök álltak a toronyban.

Tizenöt év. Ezek a szavak visszhangoztak a fülemben, de nem tudtam felfogni, nem tudtam megértetni magammal, hogy mit jelent valójában ez az időtartam. Ahogy meghallottam a bíró szavait és tudtam, hogy minden remény elveszett, valami hirtelen levált bennem és eltűnt mélyen lenn. Úgy éreztem, hogy mindentől elválasztottak, mintha egy szürreális filmet néznék. Repülőgépen hoztak át ide, Vancouverbe, erről eszembe jutott, hogy Ryannel azt terveztük, hogy körbeutazzuk a világot. Úgy tűnt, mintha ez egy élettel ezelőtt lett volna, ahogy Ryan pickupjában ülünk és a jövőnkről, a nagy menekülésünkről álmodoztunk. Annyira el akartunk jönni Campbell Riverből, de most bármit megadtam volna, hogy visszamehessek, még ha ez azt jelentené, hogy örökre ott kell maradnom.

Figyeltem, ahogy az őrök szája mozog, de nem tudtam arra összpontosítani, hogy mit mondanak, és így meg kellett ismételniük az elmondottakat. A bokámra meredtem, miközben befelé vezettek. Csoszogtam. Csoszogtam. Tudatában voltam, hogy fáj a lábam és a csuklóm, de fütyültem rá. Csak a szívem zakatolását és a tizenöt évet hallottam.

Lefényképeztek és odaadták az azonosítóm. Aztán rengeteg kérdést tettek fel, miközben egy őr nyomtatványokat töltött ki. „Támadt már olyan gondolata, hogy kárt tesz magában?” „Gyógyszeres kezelés alatt áll-e?” Nem az összesre válaszoltam, mivel alig figyeltem, csak a felére. Egy másik szobában két női fegyőr megparancsolta, hogy vegyem le a ruhám. Csak bámultam rájuk. A rossz frizurájú, gonosz kinézetű mondta: „Vegye le a ruháját!”

Ezen egyszer már túl voltam a fogdában, amikor az óvadékom ügyében vártam meghallgatásra. Akkor úgy sírtam, mint egy csecsemő. Zokogtam a szégyentől, amikor nyersen azt parancsolták, hogy bontsam ki a hajam, nyújtsam ki a nyelvem, emeljem fel a mellem, hajoljak le és köhögjek. De most, ahogy megláttam az őr arcán a bosszúságot és az undort, kezdtem felébredni a sokkból, érezni, hogy a valóság kezd végül utolérni. A húgom sose fog hazajönni, és én börtönben vagyok. És akkor találtam valamit, amibe meg tudtam kapaszkodni. Valamit, amit teljes szívemből éreztem. Éreztem a dühöt. Végigrohant a véremen, forró volt, nehéz és sűrű.

Levetkőztem. Széthúztam az ülepem. Köhögtem. És utáltam őket. Utáltam azon a helyen minden személyt, aki feltételezte, hogy bűnös vagyok. A bíróságon mindenkit, aki ott ült és úgy nézte a tárgyalást, mint egy show-t, és mindenkit, aki tanúként hazudott. De legfőképp utáltam azt a valakit, aki megölte a húgomat, aki elvette őt a családjától, elvette tőle annak az esélyét, hogy felnőjön, hogy legyen jövője. Belecsimpaszkodtam az utálatba, és pokrócként szorosan magam köré tekertem. Senki sem fog bejutni a dühömbe. Senki sem fog megbántani megint.

A fertőtlenítő zuhany után átadták az új ruháimat: négy melegítőnadrág, négy sportmelltartó, négy alsónemű, négy szürke póló, két pulóver és egy futócipő. Kaptam továbbá ágyneműt zsákban és egy kis higiéniás csomagot. Késő este volt és az összes nő már a cellájában tartózkodott. Egy hideg huzatos folyosón sétáltunk lefelé, a padlót kékesszürkére festették, a levegő dohos és állott volt, mint a halál. Feszes rugóként voltam összetekeredve, de a fejem nem emeltem fel, nem néztem egy cellára sem, miközben haladtunk. Hallottam a nők kíváncsi suttogását, éreztem, ahogy bámulnak.

A gondolataim Ryannél jártak, és miközben elképzeltem, hogy milyen szörnyűséggel néz szembe, éles szúrást éreztem: fájdalmat a bordaívem alatt. Ő is a Rocklandben volt, de az út másik oldalán levő férfibörtönben. Nem engedik majd, hogy találkozzunk egymással, még akkor sem, amikor feltételes szabadlábon leszünk – és ez így lesz életünk hátralevő részében. Nem bírom elviselni a Ryan nélküli élet gondolatát, nem tudom elképzelni, hogyan élem túl. Az egyetlen reményünk, hogy ártatlannak találnak. Az ügyvéd azt mondta, hogy beadja a fellebbezést, így a feljebbviteli bíróságon tárgyalják az ügyünket. Három hónaptól hat hónapig is eltarthat az az időszak, amire kitűzik a tárgyalás időpontját, de lehet esélyünk. Egy másodpercre visszanyertem a lélegzetem, az utálatból a remény felé lendültem.

Az őr megállt egy cella előtt, a kulcsát a zárba illesztette, és egy hangos kattanás után hátratolta az ajtót.

– Megérkezett, Murphy. A felső ágy a magáé.

Beléptem, az őr egy másik hangos kattanással rám zárta az ajtót.

A tekintetemmel felmértem a cellám. Körülbelül háromszor négyméteres, rozsdamentes acél vécé és a kis fém kézmosó felett egy tükör, minden szem előtt. Az egyik falat fényképekkel ragasztották tele. Az alsó ágyon egy szikár nő olvasott, fekete haja hosszú és egyenes volt, karja tele sebhellyel és tetoválással. Még sose láttam ennyi tetoválást egy nőn. Rám bámult.

– Pinky vagyok – mondta.

– Én pedig Toni.

– Te vagy az a kölyök a tévéből? Az, aki megölte a húgát?

Az arcom lángra gyúlt. Emlékeztem a híradós kocsikra, amelyek körbevették a bíróságot, a kamerákra és a mikrofonokra, amiket a képembe nyomtak.

– Ártatlan vagyok – buktak ki belőlem önkéntelenül is a szavak.

A cellatársam nevetett egyet, bár ez valójában egy mély, közönnyel teli hörgő, dohányos köhögés volt.

– Felteszem, senki sem mondta neked, hogy benn mindannyian ártatlanok vagyunk.

Nem törődtem a még mindig nevető Pinkyvel, amikor megágyaztam. Majd felmásztam a felső ágyra, labdaként gömbölyödtem össze, piperedolgaimat a hasamhoz szorítottam arra az esetre, ha a cellatársam megpróbálna valamit ellopni. Meg akartam mosni az arcom és a fogam, de túl fáradt voltam és túl ijedt. Becsuktam a szemem, kezdtem elszenderülni.

Pinky feje hirtelen megjelent, és a nő megragadta a karom. Próbáltam visszanyomni, de ő erősen tartott, a keze fehér mancs hosszú körömmel. Vékony arca koponyának nézett ki a félhomályban. Majdnem sikítottam.

– Nem mennék körbe, hogy elmondjam azt a szarságot, hogy ártatlan vagy – sziszegte. – Kiporolnának érte.

Elengedett, eltűnt alul. A mennyezetre meredtem, a szívem szaporán vert. Még mindig éreztem, ahogy az ujjait a húsomba vájta. Néhány perccel később hallottam, hogy horkol. A vékony pokrócot a fejemre húztam, így próbálva elfojtani a zajt, próbálva elfojtani mindent.