© Borbás Edina, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Borbás Edina

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-08-3

1. FEJEZET

1901. Budapest, Nyugati pályaudvar

A Nyugati pályaudvar füstös peronján egy sötétszőke hajú, élénk tekintetű fiatal lány toporgott a körülötte kavargó tömegben. Eliza szinte megszédült a nagy embermassza közepén. Tiszta, de kopottas ruhája az anyja régi ünneplője lehetett, talán még az előző évszázadból. A mellényére csinos öltésekkel felvarrott foltok nincstelenségéről árulkodtak, akárcsak a kicsinyke szürke batyuja, amit kezében szorongatott.

– Lóduljon, vagy arrébb lököm! – mordult rá egy barátságtalan hang a tömegből.

Ez volt az első mondat, amit Budapesten hallott. Lesütötte szemét, és próbált kisietni a fullasztó állomásról. Az utcára kilépve egy villamos robogott el előtte, mire a lány szája tátva maradt. Elképzelése sem volt, miféle erő hajtja a járművet. Finoman megrázta a fejét, és nagyokat pislogott, hogy felocsúdjon. Nem tudta, mire számítson, mikor Dócon felrakták a vonatra, de bátran elindult az ismeretlenbe. Egy méltóságos asszonyhoz, egy igazi grófnőhöz a Király utcába.

– Elnézést… a Király utca? Tudna nekem segíteni, merre induljak? – fordult az első nőhöz, aki melléje lépett. A csipke napernyőt kecsesen tartó, elegáns kisasszony undorral húzta fel az orrát, és méltóságteljesen elcsapta a fejét. Eliza zavartan körbepillantott, és szégyenében a nyüzsgő utca szélére húzódott, hogy ne legyen útjában senkinek. Küszködött a könnyeivel, amik kéretlenül gyűltek mogyoróbarna szemének zugában.

– A Király utca… én csak oda szeretnék… – motyogta maga elé, de a fullasztó zokogás beléfojtotta a mondatot.

Hirtelen valaki megragadta a karját, és húzni kezdte. Eliza riadtan kapta fel a fejét. Csak azért nem rántotta el kezét, mert a hét év körüli kislány, aki maga után vonta, olyan nyílt, kedves tekintetű teremtés volt, hogy rongyos ruhája ellenére is bizalmat keltett benne.

– Hová vezetsz? – nézett a szőke, kék szemű gyerekre, aki magabiztosan mozgott a nagy tömegben.

– A Király utcába. Nem oda szeretne menni? – kiáltott hátra a válla felett a rongyos kishölgy.

– De! Tudod, merre van? – csillant meg a remény Eliza hangjában.

– Persze! Tud fizetni érte? – A kislány úgy mondta, mintha komoly üzletet kötne.

– Nincs sok pénzem.

A gyerek erre elengedte a kezét, és nagy szemekkel meredt Elizára.

– Egy fillérje sincs?

– De egy fillér azért akad – emelte fel diszkréten batyuját a hajadon.

– Akkor erre! Nincs annyira messze – biccentett fejével előre a kislány, és nekiiramodott.

Ezzel egy időben furulyaszó harsant fel a széles utca túloldaláról.

Eliza vágyakozva nézte a muzsikáló pásztort, aki körül néhányan táncolni kezdtek. A hosszú bajuszos férfi arca vörösen lángolt a tavaszi nap melegétől, de vastag rackabundáját mégis magán tartotta.

– Milyen vidámak! – dünnyögte szinte csak magának, de a kis gardedám meghallotta, és lassított léptein.

– Majd ha meglátja a kávéházak zenekarait, vagy a tűznyelőket meg a táncosnőket! – Úgy csillogott a kék szeme, mintha a csodák, amiket eddigi élete folyamán látott, mind ott táncoltak volna szembogara mögött. – Ezek csak a szegények. Az urak sokkal szebbek. Azokat érdemes nézni!

Egy pipát pöfékelő férfi élesen a járdára köpött, mire a kislány arrébb szökkent, hogy ne találja el a nyál. Egy sarokkal előttük fiatal rikkancs ácsorgott újsággal kezében, hangosan kínálva a friss híreket. A színes pesti forgatag körülölelte mindkettőjüket, mire a vidéki, utazástól kimerült jövevény megszédült, és a kislányba kapaszkodott.

– Nem mondtad még a neved – rázta meg kissé a gyerek karját.

– Katica – vigyorgott büszkén a lányka. Látszott rajta, hogy nagyon elégedett a nevével.

– Katica, mint a bogár? Nem inkább Katalin? – mosolyodott el kedvesen Eliza.

A kislány megrázta a fejét, és rosszallóan pillantott fel a jövevényre.

– Úgy még soha senki nem hívott. – Néhány másodpercig duzzogott, majd fürkésző pillantást vetett a lányra. – És a te neved?

– Eliza – próbálta az túlharsogni a rikkancsot, de nem sikerült neki.

– Pesti Lokál! Itt a Pesti Lokál! Világhírű amerikai táncosnők a Kék Macskában! A Barisson-lányok megérkeztek Budapestre! Az öt szépség hamarosan a Kék Macska színpadán lesz látható! A Tarka Macskában új kabaréműsor várja a vendégeket! Ilyet még Pest nem látott! Itt a Pesti Lokál!

Hangos fütty szakította félbe a fiút. Egy rendőr, aki az utca túloldaláról igyekezett az újságot szorongató erős hangú kamasz felé, szigorú tekintetével beléfojtotta a szót. Amint odaért, elkobozta tőle az újságot, és megpöccintette a rikkancs simlis sapkáját.

– Árulj valami rendesebb újságot, fiam!

– Rendőr úr! Ez fizet a legjobban.

Az egyenruhás pofonra lendítette kezét, de a kamasz elhajolt, majd elfutott.

– Ne feleselj, és vissza ne merj jönni! Ha meglátlak itt holnap, beviszlek! – ordított utána az egyenruhás.

– Akkor majd máshol árulom! – szólt vissza pimaszul a válla fölött a fiú, és még jobban szaporázta lépteit. Ahogy elfutott Elizáék mellett, gyorsan odavetette:

– Katica, kit szedtél már megint össze? Haza ne hozd! – És már ott sem volt.

Óvatosan kikerülték a bosszús egyenruhást, és gyors léptekkel továbbhaladtak. A kislány szinte rángatta maga után a mindenre rácsodálkozó Elizát.

A virslisütő, aki egy vashordóban szított parázs felett forgatta nyársait, még utánuk is köpött, mert a lány annyira vizslatta, hogy az már szinte sértő volt.

– Nem nézni, enni kell! Azt a finnyás parasztját! – dünnyögte mérgesen.

A virsli illata istenien kúszott fel Eliza orrába, de a férfi olyan visszataszító és koszos volt, hogy a tiszta konyhához szokott lány semmi pénzért nem evett volna ebből a mocsokból. Még akkor is hátrafele sandított, mikor valakinek véletlen nekiütközött. Négy gyönyörű katonatiszt állt előtte enyhén spiccesen, kifogástalan uniformisban. Az egyikük, egy magas, barna fiatalember, felhúzott szemöldökkel figyelte a lány arcát. Meleg tekintete megzavarta azt, mire hebegni-habogni kezdett.

– Oh, elnézést, én csak… elnézést, én… – Zavarában azt sem tudta, mit mondjon.

A tisztek felharsanó nevetéssel haladtak tovább, csak az a barna férfi maradt előtte, akinek nekiütközött. Továbbra is árgus tekintettel figyelte Eliza bájos arcát, majd hirtelen összecsapta bokáját, meghajolt, és köszönés közben pajkos mosolyra húzta a száját.

– Kiszdihan’, kisasszony! – És már tovább is haladt.

A lánynak szinte földbe gyökerezett a lába, érezte arcába tódulni a vért. Elvörösödött, és alig kapott levegőt. Még sosem köszöntek neki így.

– Krisztina? Honnan vette, hogy Krisztinának hívnak? – motyogta maga elé.

Katica a szemeit forgatta, és úgy magyarázott, mintha ezt minden bolondnak tudnia kellene:

– Kiszdihan’… Azt jelenti, a kezeit csókolom. Nem Krisztina! Csak köszönt magának… Mindjárt ott vagyunk! Látja azt a sarkot? Nah, az már a Király utca! Várják?

– Igen, engem ott várnak. Ismered Prónai Annát? Ő írt, hogy jöjjek.

A gyerek elnevette magát.

– Mindenkit nem ismerhetek. Nagy ez a Budapest arra.

A háromszintes, elegáns sárga épület vastag tölgyfa kapuja, mely a boltívesen megmunkált bejáratot takarta, feltartóztatta a lányt. A kilincs neves kovácsmester munkáját dicsérte a gyönyörű kopogtatóval egyetemben. Az angyalfejekkel és indákkal dekorált vasalatok olyan eleganciát sugároztak, hogy Eliza meg sem merte fogni őket. Csak ácsorgott egyedül a macskaköves utcán, és várt. Katica már a sarkon túl haladt, és eltűnt a pesti utcák rengetegében.

Hát itt vagyok! – gondolta magában a lány. Az izgatottságtól szinte túlcsordult lelke. Egy fekete ruhás, fehér kötényes nő suhant el mellette, és megállt a kapu előtt. Mély kötényzsebéből előhalászott egy akkora kulcsot, amekkorát még Eliza sosem látott. A zár hangosan kattant, és a kapu, a nekifeszülő fekete ruhás nő taszításától lomhán kinyílt.

A lány előtt kitárult tündérország. A fekete-fehér sakktáblamintás kövezetű előcsarnok mögött egy osztott üvegkapuval lezárt belső, macskaköves kert bújt meg, mely a déli napsütésben szinte ragyogott. A virágcserepekből dúsan burjánoztak az egzotikus növények, az emeleti körfolyosók gangjain tisztára pucolt bejárati ajtók és ablakok csillogtak.

– Hova tetszik? – állította meg a fekete ruhás, szúrós tekintetű nő Elizát az előcsarnokban. Hangja élesen pattant vissza a hófehér falakról.

– Kezit csókolom! – próbált illedelmesen meghajolni és térdet rogyasztani a lány, de elég sután sikerült neki. – Özvegy Madarassy grófnőhöz jöttem, asszonyom.

– Személyesen őt keresed? – húzta fel a szemöldökét a nő. Szoros kontyba fogott fekete haja még nem őszült, de szeme sarkában már ott húzódtak a szarkalábak. Szája konok vonallá feszült, és megvető hangsúllyal beszélt a lányhoz. – Személyesen keresed a méltóságos asszonyt, mi? Hát mit akarhat egy rongyos a grófnőtől?

– Munkát. Dolgozni szeretnék – sütötte le szemét Eliza, mert nem tudta tovább állni a szigorú tekintetet.

– Úgy! Munkát? Akkor talán a komornáját keresed, nem?

– Nem tudom. Talán.

– Talán? – A szó élesen hangzott a fekete ruhás nő szájából, mire Eliza összerezzent.

– Ha meg tetszik mondani, mit jelent a komorna, én is meg tudom mondani, őt keresem-e.

– Ostoba parasztlány! Én vagyok a komorna, nem látod a ruhámon? Még ezt sem tudod, és te akarsz a grófnő elé menni? Eridj vissza disznót őrizni! – Szinte sziszegve szűrte ki szavait a szigorú tekintetű nő.

Az Elizában felgyülemlett feszültség hihetetlen erőt adott neki arra, hogy a sötét tekintetbe felpillantson, és megtépázott büszkeségét visszanyerje.

– Nem szolgáltam rá erre a gúnyra. Malacot sosem őriztem, és ostobának sem tartom magam. A falumban nincsenek komornák, de írok, olvasok, főzök, mosok és gyógyítani is tudok, ha a sors ezt követeli tőlem. Szakácsnőnek jöttem, és a grófnőt keresem – húzta ki magát méltóságteljesen.

Beállt közéjük a csend. A levegő szinte megfagyott. Az utca felől ekkor hangos lódobogás és fakerék pattogása hallatszott, bérkocsis parancsolta hangosan megállásra a lovakat. Jókedvű, kapatos katonatisztek ömlöttek ki a fekete hintó gyomrából, és fényes bőrcsizmáik alatt finoman koppantak meg a macskakövek.

– Én mondom neked, egyszer ez lesz a veszted! – szólt két vihogás között az egyik.

– Kétségem sincs efelől! Női combok közt fogok meghalni és… – A megszólított nem fejezte be a mondatot. A pepita előcsarnokban álló szolgálók láttán az ittas társaság igyekezett méltóságteljesebben viselkedni.

Eliza szívdobogva ismerte fel közöttük azt a gyönyörű férfit, aki Kiszdihan’ köszönésével fél órával ezelőtt összezavarta.

A komorna alázatosan hajtotta le a fejét az urak láttán, és tisztelettudóan köszönt:

– Szép jó napot, gróf úr! Uraim!

A fiatal, meleg tekintetű „kiszdihan’ tiszt” odabiccentett, és már haladt is tovább, de a nő folytatta.

– Az édesanyja még pihen. Talán ha később kegyeskedne visszajönni.

– Ebédidő van, és még pihen? Beteg? – torpant meg a férfi, és ez a többieket is megállásra késztette.

Eliza csak ekkor merte jobban szemügyre venni őt. Hát ő Madarassy gróf? – futott át rajta hirtelen a gondolat. A férfi magas termete, arisztokratikus vonásai, méltóságteljes tartása valóban azt sugallta, hogy nem egy átlagos katona.

– Kissé gyengélkedik, de nem komoly. Talán már délután tudja fogadni a méltóságos urat – motyogta a komorna.

– Engem az anyám még halálos betegen is fogadna! Ide a kulcsot, Magda! – A gróf imbolyogva elindult a szigorú tekintetű nő felé, aki egy apró lépéssel hátrált. Sötéten a férfi szemei közé nézett, és suttogva mondta:

– Önt igen, de… – És jelentőségteljesen a többi tisztre pillantott.

– Mi kifogásolnivalója lehetne anyámnak a barátaim ellen? Elsőrangú férfiak, nemesi származással. Talán báró Bánhidy Ulrich vagy gróf Pongrácz Bálint nem elég előkelő társaság? Úgy gondolja, Magda? Fiúk, mintha egy csürhe lennénk… – pillantott barátaira Madarassy, majd visszafordult a nőhöz. – A komorna nem akar beengedni – és gúnyosan Magda arcába kacagott, aki állta tekintetét.

– Némelyek viselt dolgai… – A nő egy szőke fiatalemberre pillantott, aki a többiek között ácsorgott. – Szóval egyes dolgok zavarják a méltóságos asszony fogadóképességét.

A gróf még hangosabban nevetett, és hátrafordult szőke barátjához.

– Bálint! Szerintem az anyám tudomást szerzett a táncosnőcskétől született porontyról. És ha az én anyám tudja, akkor a tiéd is… Még az is lehet, hogy az apád is!

Pongrácz Bálint erre riadtan felkapta fejét, és kiviharzott a kapun.

– Nah? Most már jobban van az anyám, és fogadóképes? – húzta fel öntelten a szemöldökét Madarassy.

A komorna magára erőltetett alázattal meghajtotta a fejét, és úgy válaszolt:

– Azt hiszem, a grófnő most már jobban lehet. Megyek, és bejelentem.

Mielőtt még bemehetett volna, a férfi megállította.

– Ki ez a csinos jószág, Magda?

A komorna hátra sem nézett, úgy válaszolt, miközben undorodva elhaladt Eliza mellett:

– Senki! És hálás lennék, ha távozna, lányom.

– Prónainé lánya írt, hogy az édesanyja gyengélkedik, és szükség lenne rám a konyhában. Azt írta, a grófnő tud rólam, és várnak. Engem itt várnak! – Eliza egy levelet szorongatott kezében, miközben érezte, hogy ismét a sírás fojtogatja a torkát. – Nekem van a legfinomabb kalácsom a faluban.

Magda lassan visszafordult hozzá. Kimérten, határozott hangon mondta:

– Prónainé meghalt, az Isten nyugosztalja, a lánya pedig nem a legjobb ajánlólevél ebben a házban. Van új szakácsnőnk! Távozzon!

Madarassy szeme egy pillanatig zavartan megrebbent a Prónai lány hallatán, de gyorsan leplezte zavarát, és már a nő nyomába is szegődött, hogy a széles lépcsőház márványfokaira terített keleti szőnyegbe süppessze csizmáját.

Eliza kétségbeesetten kiáltott utánuk:

– Akkor most mihez kezdjek? Hová menjek? Legalább azt mondják meg, merre van Prónai Anna!

Senki sem válaszolt, senki sem nézett vissza. A tisztek csendben elhaladtak mellette, ő pedig zokogva kirohant az utcára. Körül se nézett, csak futott. Mire felocsúdott, már azt sem tudta, merre jár.

A Kék Macska melletti bérház

Nem messze az előkelő grófi háztól, a Király utca teljesen más arcát mutatta. A Kék Macska mulató melletti többszintes, bérlakásokkal telezsúfolt épület harmadik szintjén, egy kicsiny szobában két lány készülődött lefekvéshez. A szoba, bár parányi volt, mégis zsúfolásig telt drága holmikkal: illatszerekkel, tollakkal, ékszerekkel, virágokkal. A lekoszlott fehér fal szinte ki sem látszott a csecsebecsék mögül. Csak a két, egymás mellé tolt ágy mögött mutatkozott, hogy nem bársonytapéta fedi, hanem sima, oltott mésszel van bemázolva.

A tükörasztal előtt ülő lány barna haját éppen rongyokkal kötötte lokniba szőke barátnője, kinek fürtjeit már több tucat masni tartotta huncut kunkorba. Mindketten finom francia fehérneműben, átlátszó csipkében szemlélték magukat a tükörben. Mellük szinte kibuggyant a szövet mögül, bőrük pedig fiatalon, üdén tündökölt a déli napfényben. A barna hajú, őziketekintetű dacosan biggyesztette le ajkait:

– Nem értem, Melanie, miért ne lehetnék én is Cecília? Annak születtem! Ez a nevem. Mért kell engem Giginek vagy Fifinek hívni?

Melanie befejezte a munkálkodást a barna fürtökön, és a másik mellé hajolt, hogy egy szintre kerüljön az arcuk a tükörben.

– Azért, édes, mert a Cecília név már foglalt.

Mindkettőjük arcát vastag festékréteg takarta. Imitt-amott a smink már lefolyt, de így is átsejlett a lányok fiatal üdesége: Melanie játékos szeplői, Gigi pajkos kis gödröcskéi orcája két oldalán.

Gigi tovább nyafogott:

– De az övé lehetne Carola, az enyém meg Cecília. Minek neki mindkét név? Carola Cecília… ez mohóság, kapzsiság, kegyetlenség! Remélem, kiütik a nyeregből ezek az amerikai cafkák. Öten vannak, majdcsak elbírnak vele!

Melanie egy pávatollat vett a kezébe. Nagy sóhajjal ledőlt az ágyra, és cirógatni kezdte magát. Szőke haja legyezőszerűen terült szét a vörös ágyterítőn. Ábrándosan lehunyta a szemét, és élvezte a puha érintést.

– Akkor hívasd magad Fifinek… nem érdekel. Ha már itt tartunk, a Barisson-lányok még nekünk is bekavarhatnak. – Mintha a pávatoll helyén egy férfikéz siklana testén, úgy vonaglott a lágy érintéstől, miközben zihálva álmodozott. – Mit gondolsz? Visszajön ma?

– Aki a cipődből itta a pezsgőt? Az vissza! – válaszolta Gigi legyintve. Melanie-nek kipattant a szeme, és vádlón nézett barátnőjére.

– Nem! A szomorú tekintetű író. Rá gondoltam! Olyan édes! – sóhajtott ábrándosan, miközben rebegtette pilláit. Gigi mellé huppant az ágyra, és lerúgta a cipőjét.

– Ja, az? Vissza, de nem miattad! Carola Cecília… – undorodva felhúzta az orrát – az fogja használni a te kis szomorú tekintetű írócskádat.

Melanie ledobta maga mellé a tollat, és bosszúsan nézett szobatársnőjére.

– Ne legyél gonosz! Utállak ilyenkor! És utálom Carola Cecíliát is! – Kis szünetet tartott, miközben elgondolkozott. – Úgy gondolod, őt nézte?

Gigi vállat vont, és a plafont kezdte el bámulni.

– Minden férfi őt nézi, de sajnos Cecília vissza is nézett rá. Ez tudod, mit jelent!

A szőke lány kétségbeesve ráncolta a homlokát, és toporzékolni kezdett sarkával az ágyon.

– De neki ott az öreg Zdenkó!

– Neked meg ott a kövér bankár! Ha jól emlékszem, méregdrága cipőt vett neked, hogy mocskosul drága pezsgővel itasd.

– Utállak! – tettetett gyűlöletet Melanie.

– Én is utállak! – válaszolt mosolyogva Gigi, és finoman megpuszilta a másik ajkait. – Na, csukhatom a spalettákat?

Meg sem várva a választ, odalépett az ablakhoz, és már hajtotta is be a sötétítőket.

Carola Cecília lakosztálya

Két szinttel lejjebb, egy fényűző lakosztály egyik belső szobájának hatalmas, baldachinos ágyán csupasz testek fonódtak egymásba. A vörös selyemtakaró izzadságtól foltosan hullott a földre. Cecília kéjesen vetette hátra vörösesszőke haját, és még többet követelt a fiatal férfiból, aki szenvedélyes tekintettel figyelte a nő minden mozdulatát. Csupasz, telt kebleinek ringása szinte megszédítette, és még erősebben markolta a nő csípőjét. Cecília hirtelen megfogta a férfi mohó kezét, és telt ajkához emelte a tintától kék mutatóujját. Keményen beleharapott, mire az író fájdalomtól felordítva megvonaglott a nő combjai között.

– Te vadmacska! Harapsz?

Néhány vércsepp jelent meg a nő szája szélén, amit lassan és ingerlően lenyalt. Aztán ügyesen kisiklott a férfi alól, és a pezsgőtartóért nyúlt. Kivett egy jégkockát, szájába vette, és a férfi fölé tornyosult. Az író tehetetlenül terült el a női ragadozó alatt, és izgatottan várta a sorsát. Az duzzadt ajkai közül a másik hasára ejtette a hűvös jeget, és nyelvével elkezdte lefelé görgetni. Csábosan felnézett, és gonosz mosolyra húzta száját.

– Ha nem harapok, már rég vége lenne, és azt még nem akarom.

A Kék Macska konyhája

A Kék Macska konyhájában már kora délután folyt a munka. A kopasztott libák, jégágyon tartott libamájak, egzotikus halak sorakoztak a hatalmas asztalon, miközben a konyhalányok fehér főkötőben, szürke lenruhában végezték dolgukat. Mindenki tudta, hogy ez a vihar előtti csend. Esténként a szakácsnő keze alatt felrobbant a konyha, és akinek nem járt elég gyorsan a keze, az még jókora pofont is kapott. Csak Máli, a szakácsnő unokahúga úszta meg pofonok nélkül az estéket, hiába volt olyan ügyetlen, mint egy mind a négy lábánál összekötözött ló. A konyhások bosszúsan nézték ügyetlenkedéseit, de jól tudták, ez már csak így megy. Az árva lányokat pofozzák, az unokahúgokat soha.

A tüzesfiú azonban még nem érkezett meg, és Aranka, a szakácsnő is késett, így szabadon beszélhettek mindenféle csacskaságról, ami csak eszükbe jutott. A leghangosabban Piros tette a törvényt, aki előző este az italospincébe volt beosztva, és az alagsor függönyei mögül látta a mulató pezsgő életét.

– Ha láttátok volna! Úgy rohant utána, mint egy pincsikutya. Az meg rá se nézett…

A lányok csüngtek minden szaván, mikor azonban belépett a nagydarab szakácsnő, szétrebbentek, Piros pedig elhallgatott.

– Mi a diskurzus tárgya? – Aranka vörös fejjel fújtatott, akár egy gyárkémény. – Talán az elsózott krumpli? Most jövök Somossy nagyságos úrtól! A bíró úr azt mondta neki, a krumplija ehetetlen volt! – ordította magánkívül. Felkapott egy agyagtálat, ami színültig volt sóval, és a földhöz vágta. – Ehetetlenül sós! Az én konyhámban! – Egy másik sóval teli cseréptálat is a földhöz vágott. – Hogy az a bárcabitorló…

De nem tudta befejezni, mert az ajtó hirtelen kinyílt, és Somossy Károly, a lokál tulajdonosa lépett be rajta. Az elegáns, méregdrága zsakettet viselő, bozontos pajeszú, éltes korú férfi ezüstfogantyús sétapálcája élesen koppant a konyha kövezetén. Nem várta el alkalmazottaitól a hajbókolást, de tekintélye város-, sőt Európa-szerte is oly magasságokba jutott, hogy senkiben nem merült fel, hogy ne pattanjon fel előtte és ne hajtson főt neki. A szakácsnőben bennmaradt a szufla, de vörösen égő fejéből sejteni lehetett, hogy lesz ennek még folytatása.

– Kisasszonyok – hajtotta meg a fejét illedelmesen a férfi. Azon ritka emberek közé tartozott, akik tisztelettel bántak a legutolsó cselédjükkel is. – Látom, hallottak a tegnapi malőrről. – Jelentőségteljesen a földön ripityára tört cserépedényekre pillantott. – Ebben a konyhában kitüntetés dolgozni, hölgyeim. Remélem, ezt mindannyian így gondolják! Ajánlom, hogy a tegnapi eset soha többé ne forduljon elő!

A lányok lesütött szemmel hallgatták a csöndes, de határozott beszédet. A visszafojtott hangerő nagyobb nyomatékot adott a szavak súlyának, mintha kiabáltak volna velük.

– Ma olyan minisztert várunk, akinél egy apró hiba sem fordulhat elő. Remélem, megértették! – siklott végig a tulajdonos szigorú tekintete a konyhalányokon.

Máli nagy buzgalommal kívánta kezeit a teste előtt összekulcsolni és elegánsan pukedlizni, hogy ezzel is nyomatékot adjon annak: ő nagyon is megértette, de suta kezeivel meglökte a mellette lévő tejeskancsót, ami nagy csörömpöléssel ért földet. Gyorsan felkapta, és inkább hagyta a pukedlit.

Somossy Károly idegesen megdörzsölte arcát. Végigpásztázott tekintetével a lányokon, mintha magában imádkozna az elkövetkezendő este sikeréért, és lehunyta egy pillanatra szemét.

– Aranka drága, velem jönne, kérem? – nézett a szakácsnőre, akinek arcára kiült a rémület. A lokáltulajdonos elnevette magát – Ne ijedjen meg! Csak egy különleges menüt szeretnék önnel megbeszélni.

Azzal kisétáltak az ajtón.

2. FEJEZET

Budapesti utcák

Eliza kétségbeesetten kapkodta a fejét. Keresett valami támpontot, hogy visszajusson az állomásra. A virsliárust vagy a rikkancsot kutatta, de ismeretlen környékre tévedt, ahol az út már nem volt kikövezve. A poros, nyomvályús utakat földszintes házak szegélyezték, összeomlott kerítések mögött vicsorgó kutyák védték láncra verve az udvarokat, és imbolygó, rongyos férfiak támasztották egymást kisebb csapatokban, hogy el ne dőljenek a borgőzös alkonyatban.

Eliza erősen szorította magához kicsiny kis batyuját, amiben összes pénze és egyetlen ünneplő ruhája volt. Abban őrizte édesapja képét is. Egy képet a születése előtti világból, amin még fiatalon és magabiztosan nézett a fényképészre. Az elegáns úri kabátjáról, a mellényről lógó vastag óraláncáról sosem beszélt. Ezt a képet is csak halála után találta meg a sublót legmélyén. A faluban sem beszéltek a múltról, hiába kérdezte. Az asszonyok úgy tudtak hallgatni, akár egy mély kútban hűtött dinnye. Mélyen és hidegen tartották a múltat. Édesanyjáról sem beszéltek, akit születésekor vesztettek el, de mindig is sejtette, hogy nem a parasztok közé tartozik. Édesapja finom kézírását örökölte, és kecses mozdulatait. Ha néha, lakodalmakkor, a parasztok közé ültek enni, világosan látszott, ők egy más világban tanulták az étkezést. Egyenes derék, leszorított könyök, pici falatok, eltartott kisujj. Sosem értette, a többiek mit kuncognak ezen. Az éhség vitte erre gondolatait: a régi lakodalmak felé, a gyöngyöző húsleves aranysárga hullámai közé. Végigsimított korgó hasán. Édesanyja foltozott ruhájában úgy érezte, egyre kisebbé és jelentéktelenebbé válik, de nem tudta annyira összehúzni magát, hogy a hangoskodó, koszos férfiaknak elkerülje a figyelmét.

– Tubi, tubi! – üvöltötte egy magas, vékony, rongyos ember, akinek a lemenő nap fényében csak a sziluettjét látta.

– Hová sietsz? Hjaj, nem harapnak a bácsik! – bátorodott fel egy alacsonyabb, köpcös alak is, és a részeg társaság a lány felé vette az irányt.

– Irgalom atyja, ne hagyj el! Mi Atyánk, aki a mennyekben vagy, szenteltessék meg a te neved… – hadarta magában Eliza. Sarkon fordult, és futni kezdett a másik irányba. – Jöjjön el a te országod, legyen meg a te akaratod… – kapkodta a levegőt, és rohant, ahogy csak a lába bírta – amint a mennyben, úgy a földön is…

Két férfi utánaeredt, és ruhájánál fogva megrántották. A lendülettől Eliza hátraesett a porba.

– Tubi, tubi, nem illik elfutni! Vagy azt akarod, hogy fájjon? – vihogott a magas alak, akinek széles vigyora megmutatta rohadó fogait.

– Mi Atyánk, aki a mennyekben vagy, szenteltessék meg a te neved… – hadarta még gyorsabban Eliza az imádságot, miközben összegömbölyödött a földön, akár egy sün.

– Szűz kurva! – vetette rá magát a férfi. – Ostoba ribancok! Imádkoznak, de mind ugyanazt akarják! Hogy jól megnyomorgassuk őket! Igaz, hogy ezt akarod?

A lány próbált minél szorosabban összegömbölyödni a földön, de az erős férfikezek olyan erővel bontották ki, mint egy feszítővas a gyönge zárat. A nyáladzó, büdös ember hanyatt lökte, és letépte a mellényét. A régi anyag úgy hasadt, mint egy több ezer éves múmia kötése: szinte szétporladt koszos kezei alatt. A lány fehér ingének madzagja azonban nem adta olyan könnyen magát. Ahogy a ziháló támadó tépte az erősen szőtt zsinórt, az élesen belevájt a lány húsába. Szinte fojtogatta.

– Eresszen! – ordította Eliza, miközben próbált kapálódzni a büdös test alatt. A madzag végül is megadta magát. A fehér ing is kettényílt. Már csak az alsóruházat választotta el a lányt attól, hogy a férfi fedetlen melleit markolászhassa.

– Hát mennyi ruha van rajtad, te kurva? Feszítsétek már szét a kezeit! Annyira kapkod, nem bírom kihámozni! – ordított társainak, akik addigra már köréjük sereglettek. Ketten letérdeltek a poros földre, és lefeszítették Eliza kezeit. Úgy szorították, hogy minden vér kiszaladt az ujjaiból. Ordított, harapni próbált, de fogai nem találtak húst.

Egy lovas kocsi fordult be az utcába, de a férfiak nem rebbentek szét. Folytatták mocskos munkájukat. Mohó, olajtól fekete ujjak markolták fájdalmasan Eliza melleit, összekenve hófehér alsóblúzát. Szoknyája alatt éles körmök vájtak combjába, hogy lerángassák róla a fehérneműjét.

A kocsis a lova felé suhintott. Hangos patadobogás, fémes kerékkoppanás hallatszott a kihalt utca erőszaktól átitatott sikolyai között. A magas férfi megvonaglott Eliza fölött. A lány először azt hitte, az egyik rúgása talált végre célba. Azután látta szétrebbenni a körülötte álló emberszörnyeket, és megpillantotta a karikás ostort, ahogy újra lecsap.

– Undorító mocskok! – kiáltotta a kocsis. Újra és újra suhintott. Addig, míg az utolsó ember is el nem takarodott a lány fölül.

Eliza összegömbölyödve feküdt a porban. Moccanni sem mert. Sírni sem tudott, csak lapult a földön, és reszketett.

– Napsugárka, élsz még? – kászálódott le a kocsis a bakról. – Nah, vége! Elmentek! Fel tudsz állni?

A lány még mindig nem tudott megszólalni. Csak feküdt összegömbölyödve a mocsokban, és reszketett.

– Jól megtépáztak, Napsugárka! – lehajolt fölé a férfi, és közelebbről is megnézte. – De fiatal vagy! Most fel foglak emelni. Ne félj! Poldi bácsi nem szép ember, de gavallér! A lányom is ennyiidős-forma lehetne… – Egy pillanatig elhallgatott. – Ha élne. – Leguggolt a lány mellé. – Na most, felkészültél, Napsugárka? – És már fel is kapta a földről Elizát, mintha tollpihe lenne. – Felültetlek a bakra. A jég közé nem tehetlek, ugye! – És halkan felkacagott. – Jól is néznénk ki! Mire a következő sarokig érnénk, fagyott kishölgy lenne belőled… azt meg, ugye, nem akarjuk. Azért egy picit segíthetsz ám, mert Poldi bácsi erős ember, de öreg is meg kicsi is. Üljél csak fel szépen magadtól.

A lány némán engedelmeskedett az öregnek. Még mindig ijedten pislogott, és úgy reszketett, mint a nyárfalevél, de mozgott keze, lába, kapott levegőt, és az ijedtségen kívül nem észlelt magán semmilyen külső sérülést.

– Na, megy ez, látod? Már fenn is vagy! – pattant fel mellé az öreg.

Eliza idegesen keresni kezdte a batyuját, de nem látta sehol. Nyoma veszett.

– A batyum! – nyögte ki végül.

– Elvitték?

– El – suttogta alig hallhatóan a lány

– Mid volt benne? – pillantott rá fürkészve a nyílt tekintetű öreg.

– Mindenem – sóhajtotta a lány, és elájult.

A Kék Macska lokál

A kristálypoharak csillogtak, a pezsgők már behűtve pihentek a pult mögött. A vörös bársonnyal bevont páholyok sejtelmes fényét adó aranyozott gázlámpák is pislákoltak már. Majdnem minden készen állt a nyitásra. A színpad mellett felsorakoztak a lenge öltözetű zenészlányok, akik, ha kellett, táncra is perdültek, hogy így szórakoztassák a nagyérdeműt. A frakkba öltözött pincérek és a csillogó estélyiben vonagló szalonhölgyek utolsó cigarettájukat szívták. A Kék Macska lokál akár ki is tárhatta volna kapuit, de az ajtók mégis zárva voltak.

Somossy Károly, a vigalmi negyed tulajdonosa idegesen szlalomozott az elegánsan megterített asztalok között, és izzadt, mint egy csataló. Albert, a tizenkét év körüli, rongyos rikkancs szaladt be a mulató hátsó bejáratán.

– Nagyságos úr, ideért a lódoktor.

– Nem késő már?

– Talán nem, uram! – feszengett a kölyök.

– Akkor vezesd hozzá! Nem lesz műsor ló nélkül!

Carola Cecília rövid, csillogó nadrágban és magyaros fűzőben tipegett Somossy felé. A nőnek nagyon kellett ügyelnie, nehogy keblei kibuggyanjanak a fűző alól, ezért csak óvatos léptekkel tudott haladni.

– Károly, mi lesz így a belépőmmel? Ló nélkül még én sem tudok belovagolni, azt elhiheted! – húzta fel dacosan orrát.

– Itt a lódoktor. Ennél többet én sem tudok! Ha megdöglik, elmarad a hatásos belépőd, és az artistalányok fogják szórakoztatni a közönséget.

– Artisták? Mintha nem tudnád, hogy miattam jönnek a nézők! Engem akarnak látni! – A díva csípőre tett kézzel megállt a tulajdonos előtt.

– Akkor talán nyújtsd be a panaszt a döglődő lónak! Vagy menj fel a színpadra nélküle, kedvesem!

– Nem megyek fel ló nélkül a színpadra – szűrte ki fogai közül a választ Cecília, azzal sértődötten sarkon fordult, és elviharzott.

– Akkor nyissuk is a kapukat, uraim! – kiáltott Somossy a dupla szárnyas, színes üveggel díszített bejárati ajtó mellett álló zöld ruhás, cilinderes ajtónállóknak. Lesz, ami lesz! – motyogta magában.

A Kék Macska előtt már állt a tömeg. Elegánsan felöltözött urak és hölgyek özönlöttek be a kapun, tiszti zubbonyok és női palástok töltötték meg a ruhatár fogasait. A fehér abroszos körasztaloknál vidám csevegés vette kezdetét. Gőzölgő kávékat szolgáltak fel a serény pincérek, miközben illedelmesen hallgatták a még józan vendégsereg sűrű rendeléseit. Némely asztalnál már a pezsgőtartó is előkerült. Kázmér, a főpincér árgus szemekkel figyelte, mindenki teszi-e a dolgát.

Gigi a takarásból kukucskált kifelé. Szemével a jóképű mérnököt kereste, aki már hetek óta csapta neki a szelet. Azt remélte, ha a férfi ma meglátja őt a színpadon, kapcsolatuk még mélyebbé válik.

Övé volt az első szám. Az első dal, ami mellé gésalegyezőtáncot mutatott be. Egy hónapja erre gyakorolt. Képeskönyvekből készült fel, ami nehezebbnek bizonyult, mint azt előtte gondolta volna. Sötétbarna haját olyan szorosan fogták össze, hogy már zsibbadt tőle a fejbőre, a tradicionális kimonóban pedig úgy érezte magát, mintha egy zsák krumpli lenne, de gyönyörű sminkje mindenért kárpótolta. Barátnője, Melanie, már a vendégek között rótta köreit, és pont annál az asztalnál cseverészett, ahol az ő kedvenc kis mérnöke szivarozott.

– Neked ott a bankár! – dünnyögte az orra alatt, és bosszúsan szétrántotta a függönyt, de amint a színpadra lépett, egy csábító, egzotikus gésa visszafogott mosolyával kezdett neki a műsornak. Az asztaltársaságok elhalkultak, a páholyokban és a földszinti szeparékban az urak előrébb hajoltak, és a zenekar elindította az estét. A szivaros fiatalember Melanie minden igyekezete ellenére csak a gésát figyelte a színpadon, és a gésa is csak őt figyelte a színpadról. A szőke lány sértetten vonult el, de azért zárásképpen strucctollával még végigcsiklandozta az úrfi nyakát.

– C’est la vie! – búgta, és már ott sem volt.

Hatalmas koncentrációt igényelt a legyezőkkel való brillírozás. A kecsesen felröppenő papírkellékek elkapása után innen-onnan tapsok harsantak, amit Gigi elégedett, de visszafogott mosollyal fogadott. A csúcspontjához ért a produkció, most következett volna a meglepetés. Gigi úgy tervezte, hogy a legyezők zöldes lánggal fellobbannak, és olyan magasra repíti őket, ahonnan már csak hamujuk hullhat vissza a tomboló közönségre.

A finálé azonban megszakadt. A zenekar hirtelen elhallgatott, a Kék Macska levegője megfagyott. A légy zümmögését is hallani lehetett volna, ha az elegáns helyre beengedték volna a legyeket.

A lány értetlenül kapta fel a fejét. Egy porosz egyenruhában díszelgő férfi felé rebbent mindenki tekintete, aki peckesen állt a színes üveges bejáratnál, kisebb társaságtól körülölelve. Nagy mozdulttal kanyarította le válláról köpenyét, majd vette le tollas kalapját, és egy zöld ruhás kapuőrnek adta. Látszott rajta, elvárja a kitüntetett figyelmet. Somossy odasietett, fejet hajtott, de a porosz úr még nem viszonozta a köszönést. A hófehér kesztyűjére figyelt. Lassan, ujjról ujjra húzta le a kezéről. Jobbjában fogta mindkettőt, és csak ekkor nézett fel. Körüljártatta tekintetét a helyen, majd pillantása megállapodott a lokáltulajdonoson, aki előtte állt lehajtott fejjel. Az előkelőség biccentett egyet, és összecsapta bokáját. Somossy megkönnyebbülve fújt egyet, hátralépett, tapsolt egy éleset, és elkiáltotta magát:

– Pezsgőt az államminiszter úrnak!

A zene folytatódott, de a produkció varázsa elszállt. Gigi legyezői hiába lobbantak zöld lángra, a közönség most már Herbert von Bismarckot, a porosz államminisztert figyelte, ahogy az elegáns díszpáholyba kísérik társaságával együtt. Félelemmel teli kíváncsisággal követték tekintetükkel a néhai „Vaskancellár” legidősebb fiát, aki felsőbbrendűen vonult el mindenki mellett.