A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emma Rowley: Where The Missing Go, Orion Books, 2018

Fordította

SZASZKÓ GABRIELLA

© Emma Rowley

Hungarian translation © Szaszkó Gabriella, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Laik Eszter

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-67-0

Anyának

PROLÓGUS

Enyhe az éjjel, de a lányt a hideg rázza. Pár autó elhalad mellette, amelyek valahogy otthonosnak hatnak. Vezetőik kényelembe helyezték magukat a saját kis világukban, és épp hazasietnek, hogy mindent kizárjanak.

Ha bármelyikük is odafordítaná a fejét, hogy megnézze a járdán álló karcsú alakot, talán észrevennék, hogy a lány kicsit idegesnek tűnik. Akár nyugtalannak is mondhatjuk.

De senki sem veszi észre őt, aki az utcai lámpák sárga fénytölcsérén kívül sétál, és hosszú haja elrejti az arcát.

Akkor még olyan jó ötletnek tűnt. A legjobbnak.

Most? Mostanra már nem annyira biztos benne.

A lány elnyomja a nyugtalanságát. Ó, igen. Most már túl késő visszamenni.

A férfi már várja.

2017. február 17. – Cikk a Manchester Evening Newsból:

ELÉVÜLNI LÁTSZIK
AZ ELTŰNT ISKOLÁS LÁNY ÜGYE

A cheshire-i iskolás lány eltűnése ügyében nyomozó rendőrök bejelentése szerint szüneteltetik a vizsgálódást az ügyben.

A 16 éves Sophie Harlow eltűnését otthonából, a nyugalmas Vale Dean faluból jelentették be tavaly a lány érettségije előtt. Az üggyel a rendőrség kiemelten foglalkozott.

Néhány héttel a május 13-i, pénteki eltűnést követően a rendőrség csökkentett intenzitással folytatta a keresést, miután kapcsolatba lépett velük az ambertoni gimnázium egyik régebbi diákja.

Az ügyet továbbra sem zárták le, de az aktív nyomozást megszüntették.

A Greater Manchester-i rendőrség szóvivője megvédte eddigi intézkedéseik „mértékét és intenzitását”. „Úgy gondoljuk, nincsenek gyanús körülmények Sophie eltűnése kapcsán – nyilatkozta a szóvivő. – Mostantól szökésként kezeljük az esetet. Mint minden más eltűnéses ügynél, természetesen itt is kivizsgáljuk az esetlegesen felmerülő új szálakat, és arra biztatjuk Sophie-t, hogy létesítsen kapcsolatot velünk vagy a szüleivel, hogy mindenki megbizonyosodhasson a jólléte felől.”

Miss Harlow szüleit a döntésről egy korábbi rendőrségi megbeszélésen tájékoztatták a hónap elején.

Mark és Kate Harlow – akikről feltételezhető, hogy egyetlen lányuk eltűnése óta különváltak – nem kívánt nyilatkozni a fejlemények kapcsán.

ELSŐ RÉSZ

1

Két éve eltűnt

Rossz anya vagyok, de nem szabadna ezt mondanom. Mindenki arról győzködött, hogy ne hibáztassam magam. Legalábbis az elején.

És igazuk volt, rengeteg dolgot sorolhatnék, amit Markkal jól csináltunk, vagy én jól csináltam. Esti mesék, kiegyensúlyozott étrend, csodás, elegáns otthon. Külföldi nyaralások, tenisztábor, zongoraórák és magántanár matekból, amikor Sophie kicsit elakadt az általánosban. Még a hegedűvel is tettünk egy bátor próbát, amikor hétéves volt, habár olyan elképesztően hamisan játszott, hogy a dallam szinte fájt, amitől Mark és én nevetésben törtünk ki, amikor a nappali ajtaja előtt összefutottunk. Persze ezt sosem mondtuk volna el neki. De ha Sophie-nak nem is volt igazán jó füle a zenéhez, minden egyéb megadatott neki. Még kutyát is tartottunk – hát persze –, egy fekete labradort, akit Kingnek neveztünk el, és aki éppoly barátságos volt, mint amilyen mohó. Mark választotta a nevet. Kutyákkal nőtt fel, mindenképpen szerette volna, hogy Sophie-nak is legyen egy. Hiányzik King.

Lehetséges, hogy az egészet rosszul értelmezem, és még most is rosszul gondolom. Talán nem is nekem vagy Marknak volt köszönhető, hogy olyan habkönnyen éltük az életünket a mi kis családunkkal. Talán a lányunké volt az érdem, aki annyit nevetett, és végtelen kedves természetével mindenkinek eleget akart tenni.

„Te apró árnyék.” Mark így hívta régebben. Mindig a nyomomban járt, mindig mögöttem lépdelt, boldogan csatlakozott bármilyen tevékenységhez, amivel épp elfoglaltam magam. Tehetsége volt ahhoz, hogy boldog legyen. Amikor elérte a tinédzserkort, természetesen neki is adódtak rossz pillanatai, de tudtam, hogy ez teljesen normális, és hogy a végén minden rendben lesz.

Persze tévedtem.

Kifogásokat keresek. Semmi nem számít, amit eddig tettem – a kirándulások, az orrtörlés, a gyógypuszik, a többévnyi törődés és szeretet… A történetünket látva végül csak egyetlen következtetés vonható le. Hogy elbuktam.

A reggelek a legnehezebbek. A nap kezdetén el kell dönteni, mi legyen a cél, amiért egyáltalán érdemes felkelni.

– Nem tudom, hogy bírod, Kate – mondogatták eleinte. Fogalmam sincs, miből gondolták, hogy bírom. Már hosszú ideje úgy éreztem, megállt körülöttem az élet.

De ezen már túl vagyok. Többé nem dolgozom az irodában, de lefoglalom magam a saját módszeremmel. Annyi mindent kell tennem: telefonok, e-mailek, levelek. Cikkeket kell olvasnom, online fórumokon kell nézelődnöm.

Néha igazán megterhelőnek érzem. A környezetem azt gondolja, elrejtőztem, és nem csinálok semmit. Nem értik, mennyit kell még dolgoznom. Bár, ha őszinte akarok lenni, nem mindig sikerül kikelnem az ágyból, amíg csak a macska el nem kezd az éhségtől ingerülten járkálni, hogy megetessem.

Az a lényeg, hogy ne gondoljak túl sokat rá. Ma a napfény segített ki, amely forró csíkot vetített a párnámra, és vakítón a szemembe sütött. Az ég elképesztő kék szeletként kandikált ki a függöny két szárnya közül, amelyeket nem húztam össze teljesen. Ennek köszönhetően sikerült rávennem magam, hogy letegyem mindkét lábamat a padlóra, és úgy ültem egy ideig. A fejem még kótyagos volt az alvástól, de már az előttem elnyúló napra gondoltam.

Manapság nincs tele a naptáram. Nem olyan, mint régen, a hétvégéken, amikor minden pénteken és szombaton kimozdultunk. Vacsorák, munka-összejövetelek és hatalmas szülinapok, mindig volt valami, amit ünnepelhettünk. Mark igazán szerette a nyüzsgést, és én nem bántam, hogy magával rántott a társasági élet forgószelébe.

De ma estére terveim vannak, ez is valami. Mostanra lezuhanyoztam, és készítettem egy erős kávét, hogy kitisztítsam a fejem, mivel mára feladatom van.

Az első fotóalbumon olyan porréteg ül, hogy tüsszentenem kell tőle, amikor kihúzom a szokott helyéről, a nappali egyik polcáról. Azelőtt mindig naprakészen tartottam az albumokat. Gondoskodtam róla, hogy a digitális fotóinkat is szép fényes papírképekké varázsoljuk, azután beragasztottam őket az albumba. Mostanában csak ritkán nézegetem a képeket. Nem élek a múltban, bármit hisznek is mások.

Ma azonban előveszem az albumokat, mert rájöttem, hogy a fotó, amelyet online szoktam megosztani és a levelekhez, e-mailekhez csatolni – Sophie utolsó iskolai felvétele –, talán félrevezető lehet. Erre a nyárra Sophie már végzett volna a középiskolával, szóval aggódom amiatt, hogy elavult a fotó, ami még egy kislányt mutat. A képen Sophie fehér ingje éles kontrasztban áll sötétkék pulóverével, csillogó szőke haját a szokásosnál is gondosabb lófarokba kötötte. Tőlem örökölte a haját, habár az enyémnek már régóta fodrász kell, hogy megőrizze a szépségét. A mosoly azonban csak az övé: sugárzó derű, csipetnyi csintalansággal, amely édes, kerek arcát még inkább felvirágoztatja.

Egy éles, tiszta fotót keresek, amin Sophie nem az iskolai egyenruháját viseli. Poros ujjaimat beletörlöm a rövidnadrágomba, és átviszem az albumot a dohányzóasztalhoz. Óvatosan kinyitom, és elszorul a szívem. Azt hittem, hogy sorba rendeztem a polcon az albumokat, de ez nem az, amit kerestem. Ez a legelső albumaink egyike, a fotók borzasztó réginek hatnak. Vajon mitől? Nem hiszem, hogy a ruháinkban keresendő az ok. A szokásos nyári viseletben, pólóban és strandpapucsban feszítünk.

Az első kép mégis mintha egy másik életben készült volna. Mark, Sophie és én valahol egy park padján ülünk, mindegyikünk fagyit szorongat a kezében. Mark vékonyabb, mint most, én gömbölydedebbnek, kipirultabbnak látszom, de nem ez az igazán szokatlan rajtunk. Inkább valami az arckifejezésünkben: mind a ketten annyira gondtalanok vagyunk, készen állunk a jövőre, ami egyértelműen csak még több jót hozhat. És persze ott van Sophie, a pufók kétéves, szőke tincseivel, a lába egyenesen előrenyúlik a padon kertésznadrágjában, de túl rövid ahhoz, hogy elérje a pad szélét.

Lapozok.

Ó, erre is emlékszem! Ezt én készítettem. Sophie elaludt a kanapén, apró kezével Teddyt, az elképesztően drága plüssmackóját markolássza. Mark ragaszkodott hozzá, hogy megvegyük neki karácsonyra. Kinevettem, hogy ez inkább gyűjteménybe való darab, mintsem gyerekjátéknak. De Sophie imádta az új mackóját, magával hurcolta mindenfelé a házban a lábánál fogva, és kitartott amellett, hogy megossza vele a párnáját éjszakánként. Ha ki akartam mosni – szagtalan mosószerrel, hogy ne legyen más az illata –, el kellett csennem, miután elaludt. Sophie még idősebb korában is minden éjjel a párnája alá gyűrte Teddyt.

Fogalmam sincs, hol végezte a mackó. Nem volt fontos minden apróságot számontartani, amikor Sophie még velünk volt…

Metszően éles hangon csörren meg a telefon a konyhában, kicsit megriadok: szinte belehasít a csendbe. Odamegyek, megtörlöm a szemem a ruhám ujjával, most sincs nálam zsebkendő, mint általában.

– Halló?

– Szia, édesem. – Apa az, a hangja tétovább, mint máskor.

– Apa, hogy vagy? – Elégedett vagyok magammal, milyen kiegyensúlyozottnak hangzom.

– Jól, köszönöm. Csak azon méláztunk a húgoddal, vajon nem lenne-e kedved átjönni ma délután hozzánk. Arra gondoltunk, elmehetnénk vacsorázni az új olasz helyre, ami most nyitott. Van – itt elgondolkodik egy pillanatra – szusijuk.

– Olasz szusi? Biztos vagy benne?

– Hát, valami olyasmi. Vagy tapas. Nem tudom én megjegyezni az ilyesmit. De biztosan nagyon finom. Na, jössz? Charlotte azt mondja, ott alhatsz nála a vendégszobában.

– Köszönöm, de nem mehetek.

– Vagy maradhatsz nálam is, ha úgy gondolod, hogy túl hangos lenne a rohangáló unokaöcséiddel. Megágyazhatok a kanapén.

Apa mindig egy kis kertes házra váltott, igazából egy kunyhóra, hogy még közelebb legyen a húgomhoz, Charlotte-hoz és a családjához. Folyamatosan mondogatja, hogy nekem is ezt kellene tennem, arról győzköd, mennyivel egyszerűbb gondját viselni egy kicsi háznak. Azt hiszem, mind a ketten közelebb akarnak tudni magukhoz, hogy ott éljek, ahol felnőttem.

– Köszönöm, apa. De tényleg nem lehet. Más programom van.

– Ó! – Elégedettnek hangzik. – És hova mész ezen szombat estén? – kérdezi derűsen.

– A segélyvonalhoz – felelem kurtán. – Tudod, ez az én éjszakám.

– Persze-persze, természetesen. Csak azt gondoltam, hogy mostanra talán… szerinted bánnák, ha ma nem mennél?

– Bár megtehetném… de nem hagyhatom őket cserben. Nem lenne szép.

Beharapom az alsó ajkam. Igazából megtehetném, nem lenne gond. Több műszakot vállaltam, mint kellett volna, és mindig készen álltam arra, hogy átvegyem másokét, amikor épp cserét kértek. Többek szívességére is támaszkodhatnék.

– Talán majd máskor.

– Igen, majd máskor.

Hirtelen látom magam előtt apát, ápoltan a kockás ingjében, amit mindig a kertészkedéshez visel, egyedül a rendezett kis konyhájában, manapság már kissé meggörnyedve. Megrémiszt, ha arra gondolok, mennyit öregedett az utóbbi pár évben. Annyira kedvesek, hogy mindig próbálkoznak nálam.

– Igazából már terveztem, hogy átmenjek valamikor – váltok témát. – Eszembe jutott valami egyik nap. Emlékszel arra az estére, amikor kint voltál a kertben?

– Hmm. Melyik este is volt az?

– Az az este, apa, amikor azt hitted, hogy láttad Sophie-t. – A hallgatásából úgy tűnik, nem akar erről többé beszélni, de valami arra késztet, hogy ne hagyjam annyiban. – Tudom, hogy mindig azt mondod, hogy nem emlékszel, milyen autóban láttad, mivel túl sötét volt, de gondolkoztam a dolgon. Kinyomtattam néhány képet különböző kocsitípusokról. Arra gondoltam, átvihetném őket, hátha valamelyik autó beindítja az emlékezetedet. Nem hiszem, hogy a rendőrség valaha is vette a fáradságot ehhez.

Csendbe burkolózik egy kis időre.

– Katie… sajnálom. Nem igazán volt ez okos dolog a részemről.

– Ezt hogy érted?

– Nem kellett volna megemlítenem és reményeket ébresztenem bennem. Nem gondoltam volna, hogy még mindig ezen rágódsz.

– Mindig próbálok új nyomokat találni.

– Tudod, Katie, nagyon gyakran előfordul, miután valaki eltűnik, hogy a családtagok és a barátok látni vélik az eltűntet.

– Tudom, de…

Szokásával ellentétben félbeszakít, a hangja keményebbé válik:

– Katie, kérlek! Nagyon sokszor megbeszéltük, hogy amikor ez történt, már itt laktam, az új helyen. Honnan tudhatta volna ezt Sophie? Még akkor sem deríthette volna ki, ha meg akar keresni. Sötét volt. Azt láttam, amit látni szerettem volna. Az ilyesmi egyáltalán nem szokatlan, ez is része a gyászfeldolgozásnak.

Pszichoduma.

– Megint abba a csoportba jársz. – Próbálok semleges hangon beszélni, de kiérződik belőle a méltatlankodás.

– Nagyon hasznosnak találjuk a testvéreddel. Szerintünk neked is jót tenne, ha megpróbálnád újra.

– Talán. Majd egy nap… Ó, tartsd egy pillanatra! Sajnálom, csengetnek. Majd később beszélünk, apa. Legyen szép estétek, puszilom Charlotte-ot, Philt és a fiúkat!

– Szia, Katie! – A hangja szomorúan cseng.

– Szia – teszem le.

Sohasem tudtam jól hazudni.

Próbáltam már a csoportterápia-dolgot, de végül csak egyszer mentem el. Nem bírtam. Csak olyan történeteket kívántam hallani, amelyek jól végződtek.

Semmi kedvem a jeges templomi helyiségben ülni egy csapat idegennel, akik megpróbálják visszafejteni, mi is történt velük. Természetesen nem tudják. Az egész egy hülyeség.

Egyébként is tudom, hogy működik az ilyesmi. Elolvastam a mellékelt brosúrákat, amit adtak, és némelyik még hasznosnak is bizonyult. „A családok egy része – magyarázta a füzet – úgy küzd meg a keresés minden energiát felemésztő terhével, hogy a családtagok egy idő után feladják, és egyáltalán nem folytatják.”

Én nem ezt tettem. Nem tudtam ezt tenni még akkor sem, ha akartam. Segített viszont a mondat abban, hogy megértsem valamelyest Markot, miután Sophie eltűnt. Ezen a ponton ugyanis egyáltalán nem tudtunk megegyezni.

Hogy mikor kell feladni.

2

Az eltűntek nem is igazán akarják minden esetben, hogy rájuk találjanak. Errefelé ezt magyarázzák az újoncoknak. Én pedig ezt mondogatom magamnak, amikor eltelik egy újabb szombat este úgy, hogy még egy árva telefonbetyár se villanyoz fel bennünket.

A sarokban Alma egy újabb óriási, sárga négyszöget kötöget, azt mondja, pulcsi lesz belőle. A fény megvillan az ördögi kinézetű kötőtűn. Remélem, hogy nem nekem készíti.

Egyáltalán nincs szükség két emberre, de a jótékonysági szervezet szerint ez a bevett gyakorlat. Egymás iránt is felelősséggel tartozunk. Nagyon fontos számukra, hogy az önkéntesek érezzék a támogatást, a törődést, a biztonságot.

Mondanám, hogy kicsit elkéstek ezzel, de nem teszem. Itt nem tudja mindenki, hogy mi a helyzet velem.

Az új önkéntesek sokszor meglepődnek, milyen csendes ez a hely. Azt feltételezik, hogy mindig óriási káosz uralkodik: a telefonok fülsüketítően csengenek, és mi fejvesztve körmöljük a sürgős üzeneteket.

Én már ismerem a dörgést. Tudom, milyen ritka, hogy egyáltalán valaki betelefonáljon. Ez nem a Kék Vonal. Ettől aztán csak még lassabban telnek az órák. Ma megfájdul a fejem, ahogy a számítógép képernyőjét bámulom. Ugyanazokat az oldalakat pörgetem végig, és mindenhol üzeneteket hagyok.

Óvatosan megdörzsölöm a szemem, nem akarom elkenni a sminkem, és egyik oldalról a másikra körözök a nyakammal. A hatodik emeleti ablakból lenyűgöző naplemente lobban fel Manchester épületei felett.

Alma egy nagy sóhaj kíséretében leteszi a kötését, és ellöki magát az asztaltól.

– Itt a szünetem ideje, drága Kate. Tartod a frontot? Nem leszek el sokáig. Csak leugrom a boltba. – Pontosan hétkor mindig, mint az óramű.

Valahogy megbirkózom vele, gondolom magamban, de csak szélesen mosolygok.

– Minden rendben lesz. Menj csak nyugodtan.

Hallgatom délceg lépteit, ahogy a lift felé halad, maga mögött hagyva kevéssé elbűvölő irodánkat. A helyi jótékonysági szervezeteknek nincs keretük menő céges székhelyet bérelni. Ennek ellenére azt gondolná az ember, hogy legalább némi nasival ellátnak bennünket.

A tekintetem azonnal az üzenőtáblára siklik, ahol meglátom a tavaly karácsonyi, kissé túlzóan lelkes újságcikket a munkánkról. Mindannyian ott vagyunk a képen, mosolyog az egész csapat. Én a hátsó sorban húztam meg magam. A központban néha aggódnak amiatt, hogy elhanyagolva érezzük magunkat idefenn északon. A főhadiszállás Londonban van, ott a segélyvonal sokkal nagyobb szervezetet működtet, pár évvel ezelőtt bővültek. Engem nem érdekel az elismerés, sem az összetartás, a képen is csak azért állok ott, mert hirtelen nem találtam semmilyen indokot, amivel elmenekülhetnék a fotózás elől.

Már egy ideje itt dolgozom, magamra vállalom a hétvégi késői műszakokat, amikor mások el vannak foglalva a családdal és a barátokkal. Hagyom, hogy azt gondolják, csak ennyi feláldozható szabadidőm van, és máskor teljesen leköt a munkám. Nem kérek a szánakozó pillantásokból.

A műszakom ötkor kezdődött, én is lassan megéhezem. Készítek egy újabb csésze teát, és elhatározom, hogy amint Alma visszajön, elmegyek a pékségbe. Alma igen szigorú minden téren. Még a vécére sem megy ki, hacsak nincs egy kisegítő önkéntes, aki készenlétben ül a helyén. Úgy sejtem, ez így helyes. Azon töprengek, feldobjam-e a munkánkat egy miniüveg borral – fejenként egy fél műanyag pohárra elég –, hogy jobban felkészülhessünk az éjszakai műszakra. De nem tehetem Alma szabályai miatt…

Összerezzenek, amikor megszólal a telefon. Az első ezen az estén. Felkapom az ígért három csöngetésen belül. Még headsetjeink sincsenek.

Nyugodtan és kedvesen szólok a kagylóba:

– Halló! Az Üzenet a palackban segélyvonalat hívtad. Kate vagyok.

Kattanás. Megesik az ilyen is, amikor inukba száll a bátorság, ezt is elmondták a betanításon. Sokkal kevesebbet beszéltek viszont a telefonbetyárokról, az unatkozó tinikről és a férfiakról, akik szeretik idegen nők hangját hallgatni.

Minden lassú ma este. Alma azonnal rávetette magát a kevés befutó hívásra, minden hívót elintézett begyakorolt hangján:

– Ó, tudom, szívem. Nagyon nehéz, de tudod, sohasem késő helyrehozni a kapcsolatokat. Addig is biztosan szeretné tudni a családod, hogy biztonságban vagy-e. Biztos vagy benne, hogy nem akarod megadni a telefonszámodat nekünk? Akkor rád csöröghetnénk egy-két nap múlva, hogy tudjuk, jól vagy-e.

Pontosan ezt csináljuk mindig. Az otthonról meglógók üzeneteket hagynak nekünk, amit aztán átadunk a szeretteiknek.

ELSZÖKTÉL?

Küldj üzenetet, tudasd velük, hogy biztonságban vagy!

NEM KÉRDEZÜNK.

Csak hívj, és hagyj üzenetet!

Továbbadjuk.

Hagyj ÜZENETET A PALACKBAN!

Pontosan ez áll a szórólapon, amit mindenhol meg lehet találni, ha az ember tudja, merre keresse. Templomokban, közösségi házakban, néha a helyi újságban, ha van rá keret.

Alma elképesztően végzi a munkáját. Mézesmázos hangján kiszedi a telefonálókból a szülők nevét, a félig homályba veszett irányítószámokat. És most hogy vagy?-típusú kérdéseivel szomorú részleteket tud meg gondozóintézményekről, az állandó lakhelyek hiányáról, egy összetört élet darabkáiról. Mindezt olyan hangon teszi, mint egy bájos idős rokon egy családi összejövetelen. Külsőre úgy fest, mint a helyi nőegylet elnöke – igazából az is –, de Alma érti a dolgát. Kapcsolatokat épít, nyitva hagyja a lehetőségeket, üzeneteket közvetít a családoknak, akik elkeseredetten hallani akarnak valamit, bármit a szeretett férjről, unokatestvérről, fiukról, lányukról.

Nekem nehezen megy a kapcsolatok kiépítése a hívókkal. Azt mondják, kissé távolságtartónak hangzom. Az egyik értékelésen (na igen, itt ez nagyon fontos, állandó mérések és kiértékelő ülések) még azt is megkaptam, hogy a hívók szegényesnek találják az empátiás készségemet. Amit kissé ironikusnak találtam, hogy visszafogottan fejezzem ki magam.

De ha nem is lehetek Miss Népszerű, legalább megbízható vagyok.

A telefon ismét csöngeni kezd, kiragadva a gondolataimból. Újra felveszem. A sercegő zaj a fülembe hasít, mire összeszorítom a szemem. A zizegés lassan monoton zúgássá csendesedik.

– Halló! – kezdem. – Az Üzenet a palackban segélyvonalat hívtad. – Igen, tudom, a nevünk imádnivaló. – Kate vagyok.

Nincs válasz. Csak egy sor pattogás a vonalban.

– Van ott valaki? – Lehetséges, hogy csak félretárcsáztak, vagy egy gépesített call center hálózata döglött be, mielőtt a marketinges becsatlakozna a glasgow-i, esetleg mumbai munkaállomásáról, hogy eladjon nekem valamit.

– Halló? – mondom újra. A sercegés újra felerősödik, de alóla tompa hangok szűrődnek át, mintha valaki víz alól próbálna beszélni.

Nagyon remélem, hogy nem valami hülye poén. Persze megvannak a szabályaink, és nem lehetünk a részeg kölykökkel sem undokok, mivel sohasem lehet tudni, hogy valaki miért hív – tanítja Alma határozottan az újoncoknak. – Még egy csínytevés is lehet segélykiáltás. Szóval, amikor valami perverz lihegő sugdos a fülembe gusztustalanságokat, vagy egy tini röhög bele a kagylóba, akkor előbb megbizonyosodom róla, hogy Alma hallótávolságon kívül esik, és csak ezután záporoztatok rájuk éles megjegyzéseket. Ilyenkor elmondom, hogy vissza tudom követni a hívást, és leteszem. Azt nem kell tudniuk, hogy erre nincs módom.

A vonal újra elcsendesedik, aztán valaki hirtelen felbukkan, gyorsan veszi a levegőt:

– Halló, Üzenet a palackban – mondom újra. – Kate-tel beszélsz. – Megint sercegő zörej, mire egy kissé eltartom a telefont a fülemtől. – Szeretnéd, hogy felhívjak valakit a nevedben?

Újabb zörgés.

– Sajnos rémes a vonal. Szeretnél üzenetet hagyni?

Úgy hangzik, mintha valaki a messzi távolból beszélne, nem tudom kivenni a szavakat, de a vonalban maradok, amíg szükségét érzem. Elforgatom a székem, hogy kinézzek az ablakon. A nap utolsó sugarai is eltűnnek az épületek fűrészfogai között. A vöröslő fény, mielőtt kihunyna, még megvilágítja a mögöttem lévő falat.

Újra próbálkozom, kezdem a bevett kérdésekkel:

– Biztonságos helyen vagy?

Teljes szünet, aztán újra hangokat hallok:

– …hall engem? – Egy női hang az, fojtott suttogás az éles recsegés mellett.

– Igen. Csak nyugodtan! – Belekortyolok a kihűlőben lévő teámba, és közben vigyázok, nehogy elijesszem.

– Vonalban van? – Érzékelhető a felszabadultság a hangjában, ennek ellenére suttog és siet. Fiatal, de a legtöbb hívónk az.

– Ne aggódj, nem megyek sehová – mondom. – Amikor készen állsz, hogy beszéljünk, itt leszek.

A telefonra tapasztott cetli emlékeztet legújabb feladatunkra, szigorú vezetőnk, Chrissie egyik rendelkezésére. – Ha szeretnél inkább SMS-t küldeni, az sem gond. Már azt is fogadunk…

Félbeszakít:

– Sietnem kell. Meg kell mondania nekik, hogy ne aggódjanak többé a lányuk miatt. Mert… jól vagyok – a szavai újra a sercegésbe fulladnak.

– Kinek? Kinek mondjam el? – Hirtelen sebesebb ütemre vált a szívem.

Csend, aztán újra a hangja, ami most halk és nagyon távoli.

– …ne aggódjanak, ha ezután nem hallanak felőlem, csak fáj… –  aztán újra eltűnik.

– Nem hallak, édesem. – A kagylót a fülemhez nyomom, egyre erősebben szorítom. A vonal pattog és zúg.

Aztán újra feltűnik a hang, most tisztán. Egy olyan ember hangja, akit mindennél jobban ismerek.

– Kate és Mark Har… – Az egész testem elborítja a hideg veríték.

– Sophie – mondom. Végre kimondom. – Sophie, te vagy az?

Újabb recsegés, nem tudom megmondani, hogy még mindig beszél-e.

– Ott vagy még? – Várok, a szívem hevesen kalapál. – Ott vagy még?

– Igen-igen, itt vagyok – mondja. – Még mindig itt vagyok.

– Szeretlek, Mucika!

A végén csak ennyit akarok közölni vele. Nem tudom, hogy válaszolni fog-e, és ekkor…

A tárcsahang a fülembe búg, olyan élesen, hogy megfájdul a fülem. Kifújom a levegőt, és lassan visszateszem a kagylót.

Minden porcikám ismeri ezt a hangot. A lányomét. Sophie-ét.

Mire Alma visszaér, sikerül lenyugodnom, legalábbis egy külső szemlélő számára. Ebben jó vagyok. Mások mindig azt mondják, mennyire higgadtnak tűnök. El sem hiszik, hogy ennyire nyugodtan kezelem az egészet. Ekkor tudom, hogy ezt nem is dicséretnek szánták.

De most alig tudok nyugodtan ülni, az agyam visszajátssza a párbeszédet, azt a pár szótagot, újra és újra.

„Kate és Mark Har…” – Harlow-t akart mondani. Tudom: Kate és Mark Harlow.

Elmondom Almának, mi történt. A hívás, ami végre megtalált, amire mindig is számítottam. Az ok, amiért itt önkénteskedem, amit Alma anélkül is tudott, hogy felfedtem volna neki.

– Nagyon örülök, édesem – válaszolja rövid szünet után. – Tudom, hogy milyen régóta vársz erre a hívásra. – Újra megölelem, hogy ne lássa a szememben gyűlő könnyeket. A puha kardigánja és rózsás-vaníliás parfümillata vigasztalóan hat.

Engedi, hogy kihagyjam a műszak másik felét, úgy gondolja, az lesz a legjobb, ha hazamegyek. Ma már jól meglesz egyedül. A segélyvonal vén motorosának számító Almának a családi balhék és egymásra találások képezik a habarcsot élete építményében. Éppúgy, mint a nagybevásárlások és a tacskója sétáltatása.

Észreveszem, hogy remegek a két csésze forró tejes tea után is, amit Alma itatott meg velem (a megrázkódtatás miatt kell, édesem). Muszáj elindulnom, cselekednem kell. Valami egyre motoz bennem, bárcsak meg tudnám ragadni, mi az…

Megrázom a fejem. Gyakorlatiasnak kell maradnom. Üzenetet fogok hagyni a családunk kapcsolattartó tisztjének, akit a rendőrség rendelt ki mellénk. Ha nincs túl késő, talán elmegyek apához. Személyesen akarom elmondani neki, mi történt. És úgy sejtem, üzennem kell Marknak is. Így helyes. Mint Sophie apjának, a volt férjemnek tudnia kell a dologról.

Ahogy Sophie letette a kagylót, benyomtam a gombot, hogy ellenőrizzem, kitől jött a hívás. Persze, tudtam, mi lesz a válasz. Egy automata ezt felelte:

– A kért szolgáltatás nem elérhető. – Akkor sem tudjuk azonosítani a hívókat, ha akarjuk. Alapvető szabály, és a rendszert úgy állították fel, hogy áthatolhatatlan legyen.

De akkor is bárhol felismerném ezt a hangot. Akkor is, ha nagyon halkan beszélt és a vonal recsegett, de ő volt. Sophie üzenetet akart küldeni Kate-nek és Marknak: nekem és az apjának. Hogy ne aggódjunk – és ne aggódjunk, ha nem hallunk felőle többé? Mit jelent ez?

Kínzó vágyakozást érzek, fájdalmasan elemit. Bárcsak többet beszélhettem volna vele, akkor meggyőzhettem volna arról, hogy jöjjön vissza. Gyere haza, Sophie! – kiáltottam magamban, mintha hatni tudnék rá csupán az érzelmeim erejével. – Gyere haza!

Épp az autóm felé tartok a slusszkulccsal a kezemben, amikor rájövök valamire. Arra, hogy mi nem hagy nyugodni a hívása óta. Szinte holttá válok, úgy megdermedek.

Már ezerszer végigpörgettem a fejemben, mi lesz, ha egyszer befut ez a hívás. Annyi helyzetben idéztem már fel Sophie hangját, milyen is lenne, ha ez megtörténne. Távolságtartó. Mérges. Zaklatott.

De sohasem gondoltam, hogy… félni fog.