Gárdonyi Géza

Julcsa kútja

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-467-9

MOBI ISBN 978-963-453-468-6

A spiritizmusról beszélgettünk.

Mostanában ugyanis megint mozognak az ezüstforintosok. A földi jósok szószátyároknak bizonyultak: az égieket kérdezgetik. Mink bizony mosolyogtunk rajta. Egyetlen jóslat a bizonyos, hogy majd csak háboru után kerülnek elő azok a jóslatok, amelyek mindent megmondtak előre.

Egy nyugalmazott miniszteri tanácsos barátunk is megszólalt:

- Nem értem, mit követeltek ti az elköltözött lelkektől. Hiszen azok csakúgy emberek, mint mink vagyunk. Ha le is vetkezték a földi testet, de csakúgy emberek.

Valamennyien nekifordultunk.

- Hát te talán hiszel abban az ostobaságban?

- Az ostobaságban nem hiszek. De hogy az elköltözöttek beszélhetnek velünk, abban nem kételkedek.

Nohát azt a szegényt letorkoltuk. Hiszen akkor valamennyi állam bolond, hogy el nem csapja a hadserege vezéreit! A franciáknak van Napoleonjuk, a németeknek Moltkéjuk, az angoloknak Nelsznjök és Velngntjök. Az olaszoknak Garibaldijok. A muszkáknak is van tán valakijök. Azzal a másvilágról is megtanácsolhatják: mikor, hogyan, mit cselekedjenek.

A tanácsos legyintett:

- Nem értjük meg egymást. Én nem azt mondtam, hogy a spiritiszta-asztalok csupa igazat beszélnek. Csak azt mondtam: beszélni beszélhetnek...

- Nem beszélhetnek!

- Van valami lehetőség.

- Semmi lehetőség!

- De van valami. Markóni telegrammját se lehet elfogni palacsinta-sütővel. Az elköltözöttek lelke se beszélhet velünk csak alkalmas médiumon át. Tik sohse voltatok egy szeánszon se...

- Mert ostobaság!

- Ítéltek valamiről, hogy ostobaság, amit csak hírből ismertek, mint az egri teológus a buddhások nirvánáját. Könyvet írt róla, hogy micsoda ostobaság az élet megsemmisülhetésének az óhajtása. Pedig hát a nirvána nem az élet megsemmisülése. A parinirváná-nak persze hírét se hallotta. Így vagytok ti is a spiritizmussal. Én azonban nem egyszer ültem a spiritiszta asztaloknál, ültem és figyeltem mindenféle szeánszokon. S mindig a józanság tiszta szemüvegével. De minden komoly szeánszon történt valami. Valami, amit megfejteni nem bírtam. És más se bírt. Most a nyáron is hallottam egy valamit, egy különös történetet, amelyen el-elgondolkodom. A véletlenség játéka-e? vagy csakugyan egy-egy láthatatlan kéz nyúl-e néha a sorsunkba? Elmondhatom nektek, ha érdekel. Tik is gondolkodhattok rajta.

Az idegeimet kissé megviselte a munka. Itt Pesten bizony még az aludttej is reszket a köcsögben. No elvonulok két-három hétre valami erdélyi faluba, vagy a hegyek közé. Hát junius vége felé vonatra űltem...

A fülkében egy ismerős-képű embert látok.

- Szervusz, - örvendezik, - szervusz.

- Szervusz, - örvendezek én is.

S tünődök, ki az ördög is ez az én napon sült korcsmáros képű jóbarátom?

A következő pillanatban megismerem, hogy egy rég-nem-látott huszártiszt pajtás. Főhadnagy volt, mikor utóljára vacsoráztunk együtt. Víg ember. Szereti az anekdótákat, meg az asszonyokat. Anekdótákban a cigányanekdótákat, asszonyokban mindenfélét. Bizony már jó húsz éve hogy nem hallottam a nevetését.

- Örülök, Gyuri, hogy együtt utazhatunk. De meddig?

- Én csak a tanyámig. Hát te?

- Én meg a jó Isten tanyájáig: messze be valahova Erdélybe. Magam se tudom még, hova.

- Nem tudod, hova?

- A jegyemet Tövisig váltottam meg. Meghálok ott a vasúti postások szállójában. Aztán kocsira igyekszek tovább valahova. Vagyhogy gyalog. Míg valami olyan helyre nem jutok, ahova még ujságok se járnak. Kissé ideges vagyok és az idegességre legjobb orvosság az unatkozás.

- Unatkozás?

- Az. De persze nem a társaságbeli unatkozás, sem a könyveken való, sem a zongora szonátákon, hanem künn a levegőn, mezőn, erdőn, falun való egészséges unatkozás. Nyíltan mondjuk: állati unatkozás. Nagy semmittevések, heverések, alvások, tej, tojás, gyümölcs, fakanalas asztal, és minden betűnek magyaros megvetése. Hát azért megyek Erdélybe. Keresek valami olyan helyet, ahol se ujság, se könyv, se okos ember. Se szmoking, se pósta. Ahol nem történik soha semmi.

- No pajtás, - kap a szavamba Gyuri vígan, - ritka nagy szerencséd, hogy éppen velem találkoztál. Csupán hogy az Erdélyig váltott jegynek az ára a károd. Jössz velem! Hozzám! Ha csak unalom kell neked, az én tanyámon nyakig ülhetsz benne. Az én tanyámon még a kutyák is többet ásítanak, mint ugatnak. Ott hát igazán nem történik soha semmi. Se asszony, se gyerek a háznál. Járhatsz napestig akár fürdőlepedőben. Éshát ha még az ujságoktól is irtózol, nem küldök a póstára, míg nálam mulatsz unalommal.

- Igen köszönöm, pajtás, de...

- Attól meg éppenséggel ne tarts, hogy nálam okos emberrel találkozol. Más úr nem lakik ott, csak én meg az ispánom. Engem még a legorcátlanabb pumpoló se mondott soha okos embernek, az ispánom meg szinte híres a környéken a szamárságáról. Dehát különben se igen látod: most házasodik. Mindig a menyasszonyánál űl a harmadik faluban. Csak gyere bizalommal, pajtás. Éntőlem nem szököl meg, ha az óhajtásod csak az, hogy unatkozzál.

- Köszönöm, igen köszönöm. Dehát hogy te nem vagy házas... Hogy lehet gazdaember asszony nélkül?

- Magam is csodálkozok néha rajta. De azért megvagyok. Míg pillangó voltam, nem ragadtam meg egy virágon se. Most meg már hogy medve vagyok, attól tartok, hogy az orromba téved a karika-gyűrű.

- Dehát cselédekre bízod a házadat?

- A cseléd, nem cseléd, ha nem cselédképpen bánsz vele. Fizetni is jobban fizetem őket, mint ahogy mások fizetnének nekik. Elgondoznak érte becsületesen. S akkor még mindig elküldhetem, amelyik nem nekem való. De mit pípálsz, ha a feleségeden ismered meg, hogy nem neked való? Pláne, ha már gyermek is bilincsel hozzá. S ki tudja, miféle természetü gyermek? Isten őrizzen olyan rossz kölykektől, amilyen én voltam, meg a bátyám.

Az állomáson szép kétlovas hintó várt ránk, sárga hintó és két táncos lábú szürke előtte.

- Mondtad, Gyuri, hogy nincs messze a tanyád és ahogy látom árnyékos az út...

- Magam is szivesebben sétálok, ha van kivel.

Délutáni négy órán járt az idő. A junius-dereki nap melegen tűzött a világra, de vén hársfa-sor árnyékolta az utat.

Megindultunk nyugodt ballagvást a tanyájának.

A rozs már javában sárgult, szinte zizegett a hőségben. Fölötte víg galamb-raj kerengett magasan, mintha forgószél játszana valami nagy rózsás fátyollal.

- A te galambjaid? Örülnek a gabonaérésnek.

- Az a száz galamb már van vagy nincs: nem sajnálom amit megesznek. Még anyám hozta az első párt, mikor apámmal egybekelt. Rózsabegyű galamb volt. Efféle nincs is másnak a környéken.

Egy kis akácliget az út mellett, kukorica és krumpli-táblák között. Két-három túja-fa is az akácok közt s egy nyúlánk nagy fehér obeliszk. Beljebb egy kupolás kis építmény.

- A temetőnk, - sóhajt könnyedén Gyuri, - három nemzedék vár rám ott a kupola alatt.

- És az a szép márvány-obeliszk?

- Az nem a mi családunkból való. Egy szerencsétlen leány élt itt a tanyánkon. Bolondféle. A bátyám állította azt a követ. Csupa szentimentalizmusból. De nézd azokat a kis fakereszteket: együtt vannak a cselédeink is mellettünk.

Akkor már a tanyát is láttam persze, szigetként sötétlett a gabona sárgás-zöld tengerében. A sziget közepén két-három háztető. Az egyik tető barokk.

- Az a kastélyod, ugye?

- Ördögöt kastély, csak a födele olyan. Azt már én csináltattam. Volt egyszer egy olyan ácsom, aki azt mondta, hogy ácsolt már effélét. - Nohát egy hordó bor a napszámon fölül! Megcsináltuk. Most aztán kastély, körülötte meg gyümölcsös: Mondjuk: magyar park. Almafa-erdő, és meggyfa-liget. Dehát tudod, pap volt az én apám fiatal korában, református pap, józan, okos gazda. Még azt a hársfasort is a virágjáért ültette, hogy eladhassa a patikusnak.

- Az imént említetted, hogy bátyád is van.

Legyintett:

- Van is, nincs is. Barát. Még barátnak se rendes: kármeli-rendű vagy micsoda rendű. Húsz éve nem láttam. Egyszer Pesten jártam, becsengettem a klastromba. Azt izente vissza, hogy bocsássak meg, de ő már elfeledte a külső világot. A kutya ugassa meg! Vagy attól tartott, hogy nagyot nevetek rajta, ha meglátom kámzsában mezítláb.

Légydandár játszott az orrunk előtt. Közéjök suhintott a botjával. A levegő fülledt volt, az ég borongós. A gazdasági szag, a hosszú ököristáló szaga elénk terjengett már a tanya aljából.

- Dehát hogyan, hogy barát lett belőle? - tünődtem, - mondod, hogy atyátok református pap volt.

Felvonta a vállát:

- Pápista iskolába jártunk. Bandi még minisztrált is. Dehát nem azért. Rossz társaságba keveredett: egy bigot mágnás családnak a körébe. Afféle térden csúszkáló szentolvasós nép. Amilyen Széchenyinek az apja volt. Rómában is járt velök. Ott az a sok templom, kép, szobor, katakombák, muzsikás misék, Kolosszeum, Sziksztusz kápolnája, pápai parádék, vértanuk csontjai, rongyai, s más efféle kábító bolondságok... Lehet, hogy azok fordították ki a kálvinistaságból. Ámbátor hát én ma sem tudom... Sokféle járású az emberi gondolkodás.

S megállt, mintha neki is csak éppen akkor ütközött volna az eszébe hogy hogyan is került a bátyja kámzsába? Megállt és egy árpaszálra bámult, amely az útfélen nyulladt fel a porcfű közül... Az árpa már sárga volt, de egy aprónmaradt levelű soványka kerti hajnalka fonakodott reá, s ölelte körül sokszorosan száz kis zöld szívével.

- Én még akkor gyerek voltam, - mondta, hogy tovább sétáltunk, - tizenegy vagy tizenkét éves. Nem: több valamivel. Ő meg már bajuszos legény. Gazdasági titkárja vagy belső titkárja volt a grófnak. Pünkösd után való vasárnap hazalovagolt, s velejött a grófnak a lánya is, persze hát a misszével és egy lovászszal. Attólfogva mink többé nem láttuk a tanyán. Bizonyosan megzavarodott az elméje, hogy azt a fene fatalpú, kámzsás életpályát választotta ki magának. Adta bolondja!...

- Hát akkor valami regény van itt hátul.

- Lehet. Én is hallottam, hogy olyasmit suttognak. Dehát igaz-e, nem-e? Csakugyan háztűznézőbe jött-e a kisasszony? Nem tudom. Noha itthon voltam akkor. Beszélték ugyan, hogy vőlegénye van a leánynak, dehát melyik kontesznek nincs vőlegénye? Némelyik még meg se születik, s van már aki elvegye. Hatlovas leányok könnyen röptetnek férjhez... Mondom: itthon voltam akkor, de azután már nem tudom, hogy történt, mikor és hogyan követte el a bátyám azt a csúfságot a családon? Csak mikor a szüreti vakációra jöttem haza, akkor mondta anyám itt az úton, tán épp itt, ahol vagyunk:

- Te Gyuri, nehogy a bátyádat kérdezd, vagy akárhogy is említsd apád előtt: nem szabad róla beszélni a házban. Akkor tudtam meg...

Beérkeztünk a tágas-téres tanya-udvarra. Két hosszú béresház, két hosszú istáló, szalma- és takarmány-kazlak, kőlábú górék, gépház, ólak, - mint minden tanyán. A mezítlábas asszonyok is, mint más tanyákon. A pufók-hasú egyinges kisgyerekek is. Csak éppen, hogy akác helyett almafák, szilvafák, cseresnyefák zöldülnek mindenfelé. A tanyaudvaron is. Látszik, hogy szabad a gyümölcs mindenkinek aki ott él. Szabadabb, mint a Paradicsomban volt.

Tetszett nekem.

De az már furcsa volt, hogy az urasági hajlék is gyümölcsfák közt áll. Szép is lehet áprilisban a sok virágzó kajszinbarackfa, almafa, szilvafa. És később is, mikor már színes a gyümölcs. De milyen lehet az a sok fa májusban?

- Hogyan győzitek hernyózással ezt a sok fát?

- Hát bizony van vele munka. Dehát már novemberben szedik a gyerekek a hernyóbölcsőket. A petróleumos pamacs is jó találmány, a hernyó-enyv is. Permetezünk is, ha éppen sok a féreg. Ami mégis maradna, van itt fülemile bőven. Meg poszáta, meg rigó. Ötven féle tenoristája is az Istennek.

Egy nyúlánk hajadon közeledett felénk, vagyhogy tán a szoknyája volt elrövidült, térden alul alig négy ujjnyira érő. Két veder volt a kezében, s láthatóképpen a kútra igyekezett.

Nem volt rajta semmi különös: tizenöt vagy tizenhat éves mezítlábas tanyai leány, mosástól fakult kék szoknya rajta és kender ing. Az arca is szimpla, levegőn élő arc, - csinos, hosszúkás, kifejezéstelen. A szeme kék. De se nem nagy, se nem olyan színes, hogy láttára a festő a vásznáért kapkodna. És mégis rajta maradt kissé a tekintetem. Előttünk ugyanis egy sánta kis kacsa vergődött a papsajtban. Elmaradt a társaitól és menekült volna előlünk a kis háromhetes kacsafi. Sipíkolt, de egyre csak előttünk bukdosott. A leány letette a vedreket, és lehajolt a kacsáért. Felkapta. Aztán elmosolyodva, kissé elpirosodva állt: várta szép szemérmes libanézessel, hogy mellette elhaladunk.

Abban a mosolygásban, szemérmes nézésben, megfinomult, megszépült az arca. De hogyan el is osztja a jó Isten, hogy mezőnek, erdőnek, falunak, városnak egyaránt meglegyenek a virágai.

- Dicsérjük a Jézust, - susogta.

Baditz lefestette volna azzal a sárga kacsával.

- Szép, hogy katolikus cselédeid is vannak.

- Nem az én érdemem. Az öregapja is itt nőtt fel. Ahun ül a földön: az a vén próféta, - kilencvenkét éves. Még gyermekkorában került ide valahonnan Liptóból. Drótostót volt az apja. Itt halt meg a lucernás szélén, az útfélen. Mink temettük el. Vagyishát öregapám. János bácsi akkor még csak tizenkét éves volt, és akkor még Jano volt a neve: Krupa Jano. Itt ragadt. Idővel csordás lett, éshát persze Kupa János. Egy szót se tud már tótul. Igen csodálkozna, ha valaki azt mondaná, hogy ő nem magyar ember. Bizony Kupa János-t iratok én a sírja keresztjére is majd. Most már hát persze nem csordás: gyenge a lába az öregnek, hát csak a kertet őrzi, hogy a baromfiak be ne menjenek. No meg hát felhőt vizsgál és időt jósolgat a tanya népének.

A próféta-szakálú agg fölkelt. Kivette a szájából a pípáját. Illedelmesen félreköpött. És levonta a fejéről a kalapot.

- Dícsérjük Jézust...

- Mindörökké, János bácsi.

Kopasz volt már a vén koponya. A halántékán maradt egynehány fehérfürt a válláig ért.

Asszonyi kiáltás hasított az udvar csendjébe:

- Mari, Marika!

- Amott játszanak, - kiáltotta egy gyerek, - a Julcsa kútjába!

S az istáló felé mutatott.

Szinte ijedten tekintettem arra. Eszembe jutott, mikor gyermekkoromban kútban verebésztünk. Most is meredezik a hajam, ha rágondolok. De semmiféle kutat nem láttam arra. A tanya másik szögletén volt a kút, - magas-nagy, gémes, félmázsás kolonc a végén.

- Mááári! Márika!

A kiáltás irányában csak egy sátor-aljnyi földhorpadás látszott, s ott játszott egy csoport egyinges kisgyerek.

- Mááári!

A csoportból egy rózsaszín szoknyás kis két-arasz lányka kelt föl.

- Mék mán!

Futott és bukdosott az is, mint a kis kacsa.

- Nincs ott már a kút, - mondta Gyuri, hogy látta a meghökkenésemet, - betemettük.

- Julcsa kútja. Ugyan hogy került rá ez a női név? Tán, aki ásatta, az tette rá a felesége nevét?

Gyuri a fejét rázta.

- Ki tudná, ki ásatta azt? De nem is az nevezte el. Az én gyermekkoromban csak ó-kút volt annak a neve. Mély kút volt és rossz vízű. Már csak a köveiért tartogatta apám. Gránitból faragott jó kútkövek voltak, noha már mohosak. Vélte, hogy majd ha mégegy kutat ásat, - a konyha elé szándékolta, - annak a kútnak a köveivel rakatja ki belől. De aztán csak betemettette a kútat a köveivel együtt.

- Dehát mégis, hogy lett az ó-kútból Julcsa kútja?

- Beleugrott egy leány, egy Julcsa nevű lány, bizonyosan azért. Ennek a tótnak a leánya volt, - szegény ördög. Beleugrott. A nép sokáig emlékezik. Elmulhatik innen valamikor ez a tanya is, de ennek a helynek a neve mindig Julcsa kútja lesz. Akkor is, ha legelő lesz itt. Akkor is, ha erdő lesz itt. Vagy gyárépület. Vagy falu. Vagy akár pusztaság.

- Éshát mért ugrott bele?

Gyuri vállat vont:

- Mért? Ki tudná? Megbolondult. Ép észszel kis is ugrana kútba?

- Hát még ilyen helyen is meghibbanhat valakinek az elméje?

- Magam is csudálkozok rajta. Dehát hiába: a fejébe vette, hogy ő kisasszony. Tudod, hogy minden bolondnak van valami bogara. Az ő bogara az volt, hogy minden paraszt lány kisasszonynak születik, csak nincs pénze rá, hogy a kisasszony-ruhát megvegye magának. Ő bizony megveszi, mert hát ő szebb és különb akármelyik mágnás kisasszonynál is, ha felöltözik. Fel is öltözött. De negyedóráig se kisasszonykodott bíz ő, megint letépte magáról. És finita la commedia.

- Szegény.

- Szegény, persze hogy szegény, - szegény Kupa Julcsa. No kedvetlen napot szerzett nekünk. S másnap is, hogy temettük. Éppen vendégeink voltak: egy grófleány is, akit az imént említettem. Itt maradt a temetésre is. Napnyugtakor temettük. A grófleány szép pálmaágat tett a koporsóra és imádkozott a sírjánál. Igen komoly leány volt az a mágnásleány.

Beérkeztünk a kertbe, a sok vén almafa között a házba.

Hát bíz az csakugyan ház és nem kastély. Szép, tornácos, vastagfalú ház. Amilyen falusi papnak éppen tetszetős. Elől egy szekérfordulatnyi kis virágos rész, azontúl aztán vetemények és gyümölcsfák.

A szakácsasszony már várt bennünket az uzsonnával. Senki más a házban, csak egy vén inas még. Azt bizonyára a regimentből hozta el Gyuri magával, mert úgy járt-kelt, mozgott az öreg, mintha csont helyett acélrugók volnának a testében.

Érdeklődéssel néztem az ebédlő falán komolykodó egyetlen férfi-arcképre.

Ötven éves forma zord magyar. Szakálas és drótüstökü. Az orra erősen kiálló debreceni orr. Afféle fényképről festett cégfestő munka: piros arc, mintha kemencében ülne, akit festenek, és fénylő szem, mintha üvegből volna a szeme, de mindenképpen méltóságos figura. Illene rá sisak is, Kálvin-palást is, de talán legjobban a gályarabok szent bilincsei.

- Apám, - mondta némi meghatottsággal Gyuri. - Ilyen komoly ember volt, ilyen átillás, afféle sarkonjáró bús kuruc. No ha semmi oka nem volt a búsulásra. Csak némelyik már olyannak születik. Némelyik születik mosolygó baracknak, másik keserű tormának, a harmadik paprikának. Az én apám meggynek született. Haragos, sötét meggynek. Rettegtünk tőle. Pedig sohse vert bennünket. Csak éppen mikor kicsinyek voltunk a lénia lapjával egyet-kettőt ha ránk csappantott. De olyannak látta a világot, amilyennek a tragédiában játszó színész, hogy még semmi se történt, de ő már gyászbrúgón beszél. Pedighát egészséges ember volt. A festő azért is festette ilyen olajba főzött Szent Jánosnak, mert azt írtam a fényképe mellé: Egészséges, piros arcú.

- Megismertem, hogy apád. Ha szakált viselnél, te is ilyen volnál. Csak persze vígabb szemű. Te egy vállvonással elintézed az élet minden csögét-bogát.

S az íróasztal fölé akasztott fakó fényképeken szemlélődtem tovább: melyik lehet a szerzetes?

A fényképek között középen sötétlett megint az apja képe, s mellette az anyjáé, egy kövérkés képü asszonyé, - valami kisvárosi kontár fotografus munkája: az asszony olyan elmeredt szemmel néz, mint aki éjjeli lámpásnál tolvajra talál. Az apa mellett Gyuri huszárhadnagyi ruhában, még vékony termetűn. Az anya mellett egy tíz éves kis pajkos szemű leány könnyű tüll-ruhában. A többi fénykép: öt-hat színésznő, - ki trikóban, ki még úgy se, - néhány katonatiszt, s egy csontos arcu öregasszony, aki vélhetőleg koplaló kúra után állt a fotografus elé.

- Öreganyám, - mondta rá Gyuri, - én fotografáltam le. A kép jó is volna, csak igen jámboran néz, pedighát ugyancsak csalánban termett asszonyság volt.

- A bátyádat keresem, a szerzetest.

A fejét rázta:

- Annak nincs képe. Egyetlen fényképe volt: apám a kályhába dobta. Az akkor történt, mikor kámzsát öltött. A kutya ugassa meg a bolondját, hát nem szebb idekint az élet!? De épp olyan szabású arcra különösen, mint én vagyok, azaz volnék bajusztalanul, besavanyítottan.

- Dehát mégis: miért? hogyan...

- Nem tudom. Mondom: gyermek voltam még akkor: tíz évnyi korkülönbség nagy különbség abban az időben. Gödörbe meg klastromba mindenki véletlenvalahogy esik bele, - no meg szerelembe. Az ötödik osztályban volt egy zsidó tanulótársam. Az apja megvett egy szekérre való könyvtárt, valami erdélyi bárónak a könyvtára volt az. Megvette takaró papirosnak. A könyvek közt volt egy Kempis Tamás. A fiú elolvasta, és eldugta. Aztán többször is elolvasta, s attólfogva mintha elcserélték volna a lelkét. Az meg Domokos rendü szerzetes. Lehet, hogy az én bátyám is Kempist olvasta. Vagy az Acta sanctorumot Rómában. Én hálistennek nem olvastam egyiket se.

S nevetett.

*

Vacsora után a verandán pipázgattunk. Nekem megint arra a szerzetesre fordult a gondolatom:

- Mégishát: hogy emlékszel a bátyádra? Milyen természetü ember volt? Vagyhát milyen legény?

A vállát vonogatta:

- Nem sokat mondhatok én őróla, mert hiszen gondolhatod, hogy a nagy korkülönbség igen elválasztott bennünket. Mikor én még porban játszottam, ő már pihésedő kamasz volt. Az év nagyobb részét a városban töltötte. A szüneteken meg, mikor itthon volt, énvelem éppenséggel nem foglalkozott. Legfeljebb, ha korholt valamiért. Merthiszen mindenki kötelességének érzi, hogy a gyermeket az apró örömökből kizavarja. Fára mászni, - jaj, ha anyám meglát! Gyújtóval játszani, - jaj, ha apám jön! Fekete kutya fejét bedörzsölni a puderozó pamattal, - jaj, ha Erzsi kisasszony megtudja! - a nevelőkisasszony. Még tán az a legszörnyűbb, amint felnyullad a nyaka, mint a héjára vélekedő tyúké, és vészt kirrant. Egy harminc éven túl érett, szemüveges hölgy volt az. Ma már azt mondom: igen jóravaló, becsületes leány, de akkor nem szántam volna kormot rejteni a puderos szelencéjébe.

De hát a bátyámról beszélek most:

Emlékszem rá: egyszer pünkösdkor azon kapott, hogy cserebogár-malommal mulatoztam. Ismered tán azt az ártatlan gyerekjátékot: a bogárnak az egyik lábát letöri a gyerek, és rózsagallyacska tüskéjét szorítja a csonkba. A bogár repülne, de csak körülforog.

Elkapta tőlem és nyakoncsapott. A bogárnak persze nem fájt annyira a mulatság, mint nekem fájt a nyakon, - hogy pestiesen szóljak.

Hát már a bátyám is!

Nem is értettem, miért?

A tudomány, ahogy később olvastam, az én felfogásomat igazolta, hogy ugyanis a bogár fájdalmat alig érez. Oda se néz, ha lába szakad. A keményhátú bogár meg feje-metszetten is tovább mászkál, sőt még repül is. Tíz nap is él még például a nagy zöld arany rózsabogár fejetlenül. De még az olyan állatok érzékenysége is kisebb a mienknél, amelyek teste olyanféle szerkezetű, mint a mienk. Láttad tán, mikor a bárányok legyezőjét rövidítik tavaszonkint: bárddal, fatőkén. Kissé megrázogatja, s az ügy rá nézve be van fejezve. Még a legidegesebb állat, a kutya is ki és beugrál a tüskés drót-kerítésen. Láttam egyszer két kutyát, ahogy ott játszottak, csupa vér volt a hasuk, s röhögtek a maguk lihegő nevetésével a játékban.

No az én bátyám iszonyodott a vértől. Szinte futott a konyha elől, ha csirkét vagy pulykát nyakaztak. Tömését se nézhette a lúdnak, vagy récének.

Mondom; csak ilyen semmiségekre emlékszem a bátyámmal kapcsolatosan. A nagy korkülönbség igen elválasztja egymástól a testvéreket. Ha akkoriban múlt volna el a házunktól, nem is igen emlékeznék másképp rá, csak mint egy vékonyképű legényre, egy hosszúlábú elegáns és komoly ifju úrra. Azt a kettőt örökölte apámtól: a komolyságát, meg a járását. Csakhogy apám úgy lépett, mint ahogy talán Kinizsi Pál lépkedett, vagy Toldi Miklós, Kálmán meg mint a gólya. Hát mondom, csak úgy homályosan emlékezek egy gólyalábú ifjú úrra, aki időnkint megjelenik a házban, és némán hallgatja apám prédikációit az asztalnál, ebéd idején.