A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Meghan March: Ruthless King, 2017

Fordította

GOITEIN VERONIKA

© Meghan March

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-85-4

A KÖNYVRŐL

New Orleans az enyém. Senki nem tudja, ki vagyok, de amíg a szem ellát, minden az én kezemben van… Sőt az is, amit a szem nem lát. Mindenről tudok, és nekem senki nem mond nemet. Nem érdekem, hogy pénzt adjak kölcsön egy nehézségekkel küzdő családi szeszfőzdének, de szórakoztat, hogy az adósaimmá tehetem őket. Hogy az adósommá tehetem őt. Nem tudja, hogy felfigyeltem rá. Óvatosabbnak kellett volna lennie. A markomban fogom tartani. Felfalom. Talán meg is tartom magamnak.

Ideje behajtani az adósságokat. Keira Kilgore, immár Lachlan Mount tulajdona vagy!

A Téged akarlak a Mr. Mount titkos élete
trilógia első kötete.

1. fejezet

KEIRA

Léptek közelednek? Dermedten állok az irodám zárt ajtaja előtt, és úgy bámulok a kilincsre, mintha attól tartanék, hogy bármelyik pillanatban felrobbanhat. Az alkalmazottaim nem mernének csak úgy bemenni. Tudják, hogy az irodámba tilos belépniük. A szüleim hétszáz mérföldre vannak, Floridában élvezik nyugdíjas napjaikat a szerény pénzből, amit a szeszfőzde csekély hasznából küldeni tudok. Alig megy az üzlet, pedig a családom négy generációja töltötte az életét ír whisky készítésével New Orleansban.

A pincében nem járnak kísértetek. Ezt addig mantrázom, amíg a szívverésem nagyjából visszaáll a rendes tempójára.

Néhai férjem kísértete is jobban teszi, ha távol marad, különben ezúttal a saját kezemmel nyírom ki Brettet. Összeszedem minden erőmet, ahogy akkor tettem, amikor kirángattam a vállalkozást a mélypontról; megragadom a kilincset, felrántom az ajtót, és nagy dérrel-dúrral berontok, hátha ráijesztek arra, aki odabent van, bárki legyen is. Legalábbis remélem. Lesz, ami lesz…

– Hatásos belépőnek szánta? – Kiráz a hideg, amikor meghallom a sötétben azt a mély hangot. Egyetlenegyszer hallottam már életemben, ugyanennek a viharvert faajtónak a túloldaláról, de akkor érthetetlen fenyegetéseket ordított, nem pedig higgadt kérdéseket tett fel.

Kizárt dolog, hogy itt maradok a sötétben ezzel a hanggal. Ez nem holmi kísértet. Ez rosszabb. Ő egy átkozott rémálom, akiről halkan suttognak, de finom társaságban sosem említik, mintha attól félnének, hogy akkor megjelenik. Azt pedig senki sem akarja. Én sem mondtam ki soha a nevét. Gondolni sem akarok rá, de önkéntelenül eszembe jut: Lachlan Mount.

Matatni kezdek a betonfalon a villanykapcsoló után, de amikor megnyomom, semmi sem történik. Istenem, itt fogok meghalni, ennyi volt, végem. Az íróasztalom mellett álló antik szék nyikorog, aztán meggyullad az asztali lámpa halvány fénye. Így már látom a férfi hatalmas kezét és felgyűrt, fehér ingujjából kilátszó, napbarnított karját. A fény nem esik az arcára.

– Csukja be az ajtót, Ms. Kilgore!

Nagyot nyelek, megrémít, hogy tudja a nevemet. Engedelmesen az ajtó felé nyúlok. Kitapogatom a hátam mögött a kilincset, bár legszívesebben megfordulnék és elfutnék. A rendőrségre… ők talán… Nem tudom. Talán megmenthetnének? Hátrapillantok a vállam fölött. Az ajtó nyikorogva bezárul, és egyre erősebb a késztetés, hogy meneküljek, hiszen most már a folyosóról sem szűrődik be semmi fény.

– Ha egyetlen lépést is tesz arrafelé, mindent elveszít!

A lábam a földbe gyökerezik, dermedten állok a cementpadlón, és érzem, hogy izzadság csorog végig a mellkasomon. Ezt többnyire a whiskyfőzde szaunához illő hőmérsékletének tulajdonítanám, de ma más a helyzet.

– Mit akar? – suttogom. – Mit keres itt?

A szék megreccsen, amikor feláll, erős ujjai megigazítanak egy gombot az öltönyén, de az arcát továbbra sem látom.

– Tartozik nekem, Ms. Kilgore. Behajtani jöttem.

– Tartozom?

Elgondolkodom, hogy mégis hogy a francba lehetek az adósa. Soha nem találkoztam még vele. Soha nem láttam, csak a hangját hallottam egyszer, amikor hallgatóztam. Az én családom nem forog a köreiben, legalábbis a családom nagy része biztosan nem. Hallottam egy pletykát, hogy a templomunkból egy lány, Richelle LaFleur, a szeretője volt, aztán tavaly nyomtalanul eltűnt. Erre nem is akarok gondolni.

– Miről beszél? – nyögöm ki a kérdést.

Az íróasztalom kopottas falapján megjelenik egy dokumentum a halvány lámpafényben: „Kötelezvény”. Rámeredek, de félek közelebb lépni. Te jó ég, Brett, mit tettél? A szívem hevesen kalapál.

– Akarja tudni, mennyi pénzt kölcsönzött a férje, amikor elzálogosította ezt a szeszfőzdét?

– Mennyit? – kérdezem, és akaratlanul közelebb óvakodom.

– Félmillió dollárt.

A döbbenettől elakad a lélegzetem.

– Hazudik!

Mindkét kezével megragadja az asztalt, és lehajol. Meglátom az arcát a halvány fényben. Kőkemények a vonásai, a szeme fekete, a tekintete átható, rideg, cseppet sem illik elegáns öltönyéhez.

– Sosem hazudok.

Félmillió dollár? Az nem létezik.

– Tudtam volna arról, ha Brett ekkora összeget kér kölcsön, és biztos vagyok benne, hogy nem tette.

Vállat von, mint akit nem érdekel az érvelésem. Biztosan süket fülekre találnak a kifogásaim.

– Itt az aláírása bizonyítékul, a határidő pedig lejárt.

A szemem az íróasztalon heverő papírra téved. Ha Brett tényleg megtette… az tragédia. A Kilgore család négy generációjának minden reménye, álma és munkája ebben az örökségben van. Nem lehet most vége itt, velem!

– Nincs ennyi pénzem.

– Tudom.

A válaszától elképedek.

– Akkor miért…

Kilép a lámpa fényköréből, és felém indul. A falhoz lapulok, ahogy közeledik, és elzárja a menekülő-útvonalamat az ajtó felé. Nincs menekvés. Csapdában vagyok.

– Azért, mert van valami, amit elfogadnék helyette.

Minden önuralmamra szükség van, hogy ne remegjen a hangom, amikor megkérdezem:

– Mégpedig?

Megáll előttem, és a válasza egyetlen szó:

– Téged.

2. fejezet

KEIRA

Bezárom az ajtót, és nekitámaszkodom, amikor végre becsukja maga mögött, és távozik. Úgy reszketek, mintha magát a sátánt láttam volna személyesen. Lachlan Mount kellemes citrusos-fűszeres parfümillatot hagyott maga után, de a hideg kiráz, ha csak rá gondolok.

Még mindig a tartozás jár a fejemben.

Az asztalra nézek, majd más irányba téved a tekintetem.

Nyilván hamis. Brett biztosan nem kért kölcsön félmillió dollárt a szeszfőzdére, ugyanis élete során egy centet nem fektetett bele. Ami pénz bejött, az nekem és a munkámnak köszönhető.

Eddig azt hittem, nincs adósságom. Legalábbis eddig nem volt.

Most már tudom, hogy nyakig benne vagyok.

Lachlan Mount.

Lehunyom a szemem, a plafon felé fordítom az arcom, és átkozom a halott férjemet. Apám talán azt mondaná, lefelé nézzek, úgy kirángathatom a föld alól.

Hogy tehettél velem ilyet, te szemétláda?

Az adósság… egy ilyen ember felé… Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Hogy nem láttam át rajta? Ezredszer is vádolom magam. Képtelen vagyok felhagyni az önmarcangolással. Folyamatosan bedőltem neki. Azt hittem, együtt újjáépíthetjük a család birodalmát. Azt hittem, igazi partner lesz. Én voltam a hülye, amiért megszöktem vele, mert szentül hittem, hogy ő az igazi.

Nem kellett sok idő, hogy rájöjjek, csak egy számító seggfej, aki már azelőtt számtalanszor megcsalt, hogy összeházasodtunk. Ráadásul a szeszfőzdéből származó pénzt is folyamatosan megcsapolta, amint lett hozzáférése a bankszámlához.

Tenyeremet a tölgyfa ajtóhoz csapom, és felordítok.

– Cseszd meg, Brett! Cseszd meg!

Mély levegőt veszek, kinyitom a szemem, és kihúzom magam. Vége az önsajnálatnak. Három hónapot töltöttem azzal, hogy a férjemet gyászoltam, holott alig pár hónapja voltunk házasok, én pedig azt hittem, végre szilárd talajon állok.

Erre itt ez a Lachlan Mount.

Még egyszer ránézek az asztalon heverő papírra. Az asztalt még a dédnagyapám hozatta Írországból, hajóval. Ennél az asztalnál írták alá a Hét Vezér Szeszfőzde legelső bérleti szerződését. Hét fivér, akiknek meggyőződése volt, hogy whisky-nagyhatalmat hoznak létre.

Amikor apám végre hajlandó volt eladni nekem a részét, úgy gondoltam, méltó leszek rá, hogy én is ennél az asztalnál üljek. Büszke voltam, hogy én vagyok az első nő, aki meghonosítja New Orleansban az ír whiskyt. Ott, ahol a családunk növényt termesztett, és még akkor is talpon maradt, amikor az az átkozott szesztilalom érvénybe lépett.

Egyik énem azt kívánja, bárcsak abban a korban éltem volna, amikor még nem léteztek törvények. Amikor az emberek a munka és a szorgalom alapján juthattak előre vagy kerülhettek hátrányba. El tudom képzelni, hogy Lachlan Mount itt is a saját szabályai szerint játszott volna, és egy pisztolylövéssel kiiktatja a versenytársakat. Valamilyen szinten most is ezt csinálja, még ha nem is pisztollyal.

Őszintén szólva nem tudom, hogy kerülhettük el eddig a behajtást. Az biztos, hogy ennek a szerencsés helyzetnek vége.

Erőt veszek magamon. Átmegyek a jéghideg, repedezett padlón, és ránézek a papírra, mely ártatlanul hever az asztalon. Úgy nyúlok érte, mintha mérgező lenne. Csak a sarkát szorítom a hüvelyk- és a mutatóujjam közé.

Csak annyit hagyok a jogi blablából az ügyvédekre, amennyit feltétlenül szükséges. Az óradíjuk túl magas és túl gyorsan összeadódik… Nekem meg így is alig elég a pénzem a lejárt számlákra. Sok mindent magamnak kellett megtanulnom, hogy alacsonyan tartsam a kiadásokat.

Adóslevél.

Többször elolvasok minden egyes szót. Az egészet összefoglalva: oda a családi örökség.

Brett Hyde négy hónapja kölcsönkért félmillió dollárt Lachlan Mounttól, amelyet múlt héten kellett volna visszafizetni. Pont három hónappal az után, hogy Brett meghalt. Ha még pontosabb akarok lenni, múlt héten volt három hónapja, hogy megtalálták a maradványait a kigyulladt autóban, méghozzá egy azonosíthatatlan női holttest mellett.

A legkülönbözőbb érzések törnek fel belőlem. Szinte viharként tombolnak, és nem hagynak nyugodni.

Ez maga a katasztrófa.

Ennyit képtelen vagyok kifizetni.

Ezt Mount is nagyon jól tudja.

Viszont elfogad valami mást a pénz helyett.

Alig állok a lábamon, úgy vonszolom magam, és belesüppedek az íróasztal mögötti székbe.

– Téged!

Reszketek, mint a nyárfalevél, és futkos a hátamon a hideg, holott a bőrszék még mindig árasztja magából Mount testének melegét. Olyan, mintha ennek az embernek alapból forróbb lenne a vére, mint egy átlag férfinak. Talán tényleg így van. Egy dolog biztos: Lachlan Mount nem hétköznapi férfi.

Jó ég! Mégis mit akar tőlem?

Egy belső hang rögtön megszólal: Most komolyan kérded? Mégis mi a frászt akarna egy férfi egy nőtől? Majd a testeddel fizetsz.

Vannak dolgok, melyeket biztosan tudok: A Hét Vezér-féle whiskynél még soha nem ittam jobbat. New Orleans az otthonom. És senkinek nem adom el a testem csak azért, hogy a férjem adósságát kifizessem.

Még mindig az az egy szó jár a fejemben.

– Téged!

Remeg a kezem, ahogy átlapozom az oldalakat, és igyekszem minden szót megjegyezni. De őszintén: ami tényleg számít, az maga az összeg, amit nem tudok kifizetni, és a fizetés határideje. Megfordítom az egész paksamétát, mert látni sem akarom többé. Ekkor veszem észre a hátoldalára firkált szöveget:

Hét nap fizetési haladék

Az alatta lévő aláírás olvashatatlan, de nem kell zseninek lennem, hogy tudjam, kié.

Hét nap? Ide hét hónap sem lenne elég. Ennyi idő alatt nem tudok előteremteni félmillió dollárt.

Mit csinált Brett a pénzzel?

Úgy ülök, mintha azt várnám, hogy a Jóisten majd válaszol nekem fentről, de ez nyilvánvalóan nem fog bekövetkezni.

Számít ez egyáltalán? Nincs pénz. Ahogy férjem sincs többé. Egyedül maradtam a bajban, és mint a férjem egyedüli örököse, sikerült tőle megörökölnöm az adósságát, amit persze nekem kell majd rendeznem. Egy rossz házasság sokkal tovább kísért, mint ameddig a halál el nem választ.

Márpedig én nem vagyok hajlandó a férjem rossz döntései miatt bűnhődni.

Hatalmába kerít a félelem, és olyan érzésem van, mintha le akarna győzni.

– Csak azért is megoldom ezt a helyzetet. Valahogy. Akárhogy. Ebben biztos vagyok.

Mély csend honol az irodában.

Ezt magam sem hiszem el.

Márpedig tennem kell valamit, különben cseszhetem. Méghozzá nem mással, mint Lachlan Mounttal.

3. fejezet

KEIRA

Úgy közelítek a saját életemhez, mint egy hadvezér. Egy igazi taktikus.

Minden egyes döntésemet pontosan végiggondolom és mérlegelem. Apám szerint sebésznek kellett volna mennem, de én egyetlen dolgot akartam egész életemben: whiskyt főzni. Apám fiút szeretett volna, aki továbbviszi a családi hagyományt, ehelyett három lánya született, akik közül én vagyok az egyetlen, aki hajlandó a szeszes ital közelébe menni.

Most pedig összegyűjtök minden létező információt erről az alakról, aki az árnyékban él. Tehát irány a Google. Beütöm a keresőbe a nevét, és néhány másodperc múlva megjelenik a következő üzenet:

keresés: lachlan mount – nincs találat

Az lehetetlen. Rákattintok a fényképek fülre, de üres. Hozzáadom, hogy New Orleans, erre több ezer oldal jelenik meg a városról, de egy árva szó nem esik Lachlan Mountról.

Még több száz módon megpróbálok rákeresni, de továbbra sem járok sikerrel.

Olyan, mintha nem is létezne. Mintha tényleg csak legenda volna, ahogy magam is hittem, mielőtt tegnap személyesen találkoztam vele.

Hogy a fenébe találok róla információt, ha még az internet szerint is egy fantom?

Tegnap egész éjjel hánykolódtam az ágyban, mert tudom, egyre közeleg a fizetési határidő. Sajnos nincs pénztermő fa a kertemben, úgyhogy bátran mondhatom, egy kicsit sem kerültem közelebb a megoldáshoz.

Eladhatnám az egyik vesémet, de még azért sem kapnék félmillió dollárt. Arról nem is beszélve, hogy kicsit sem szeretnék a szervkereskedelem résztvevője lenni, mert törvénytisztelő állampolgár vagyok.

Whiskyt árulok. Fizetem a jövedéki adót, ami szó szerint fizikai fájdalmat okoz, amikor meglátom az összeget. Mégsem csalok. Fizetek, ahogy a törvény megkívánja.

Ahogy a szeszfőzde ajtajához közelítek, megérzem a forróságot, mely a három hatalmas fazékból árad. Mások fojtogatónak éreznék. Számomra viszont ez adja a nyugalmat. Ilyenkor érzem magam otthon.

Louis Artesian, a lepárlás folyamatának vezetője felemel egy poharat, majd megszagolja, és megkóstolja az italt.

– Lássuk, milyen!

Fejét ide-oda ingatja, miközben ízlelgeti.

– Hidd el, Keira, ez lesz a legjobb, amit valaha gyártottunk.

Mosolyom kicsit sem erőltetett, sőt. Inkább büszkeség fog el. Még a végén apám is büszke lesz rám. Nagy kockázatot vállaltam, amikor mástól kezdtem gabonát vásárolni – ráadásul anélkül, hogy szóltam volna neki –, de úgy látszik, jól döntöttem.

Feltéve, ha képes leszek még sokáig üzemeltetni a szeszfőzdét, és lesz időm felvirágoztatni.

Mindig a terv szerint végeztem a munkát. Amikor aláírtam a kölcsönszerződést a bankkal, figyelembe vettem a számokat, és ezek alapján kalkuláltam. Csak épp a Mount-felé adósságról nem tudtam. Mégis honnan tudtam volna, ha sehol nem került nyilvánosságra? Márpedig, ha egyáltalán nem jegyezték be, akkor nem is számít, ugye? Vagy lehet, hogy a fickó csal, és úgy akarja érvényesíteni a zálogjogot, hogy közben már nem is áll fenn tartozás? Nem mintha értenék hozzá, de azt hiszem, ez most mindegy. A lényeg, hogy Lachlan Mount a többi emberrel ellentétben nem az általános érvényű szabályok szerint játszik.

Egy embert tudok, aki talán segíthet. Miután a Google nem jött be, ő a másik lehetőség. Egy hadvezér sem hoz döntést, míg nincs kellő mennyiségű információ birtokában.

– Nem gondolod, Keira?

Louis még mindig beszél hozzám, én pedig teljesen elkalandoztam.

– Ne haragudj. Mit is mondtál?

Kedves mosolya visszatérít a jelenbe. Ráébredek, hogy sokakkal együtt az ő megélhetése is tőlem függ.

– Semmi baj. Csak annyit, hogy jól döntöttél. Merész és költséges vállalkozás volt organikus gabonára váltani, de az eredmény magáért beszél.

Máskor megkönnyebbülten sóhajtottam volna, most viszont képtelen vagyok rá.

Mégis őszintén válaszolok.

– Ez a hét legjobb híre.

– Keira! Van pár perced számomra?

Temperance, a túlhajszolt, némiképp alulfizetett asszisztensem, egyúttal jobbkezem szól az ajtóból. Visszafogott és modoros, ezért mindenki furcsállja, hogy pont egy szeszfőzdében dolgozik.

– Van néhány dolog a rendezvénnyel kapcsolatban, amiről nem szeretnék nélküled dönteni.

Azon kívül, hogy Temperance a jobbkezem, ő koordinálja a Mardi Gras karnevállal kapcsolatos teendőket. Olyan szerencsések vagyunk, hogy részt vehetünk New Orleans egyik legjelentősebb eseményén, méghozzá a helyi futballcsapat jóvoltából. Ők ugyanis kibérelték az egész éttermet, és az ebből kapott pénz lehetővé teszi, hogy még jó néhány hónapig talpon maradjunk. Legalábbis eddig így volt. Most viszont…

Igyekszem elhessegetni a nem kívánt és egyáltalán nem várt látogatómmal kapcsolatos gondolatokat, és biztatóan bólintok Louis felé, mielőtt odalépnék Temperance-hez, magam mögött hagyva a párlatot.

– Mi a gond?

– Változtatni akarnak a menüsoron, hogy Odile ne idegeskedjen. Meg kell oldanunk a résztvevők hazajutását épségben, mert félő, hogy lerészegednek, és ittasan vezetnek haza, ezért előre el kell tőlük kérni a kocsikulcsokat. Elég rossz hírük van, nem igaz?

Már a gondolattól is kiráz a hideg, hogy nekünk kell felhívni egy profi sportoló figyelmét a saját részegségére, és közölnünk vele, hogy nincs olyan állapotban, hogy haza tudjon vezetni. Az autókulcsot elkérni különösen kínos.

– Tehát azt akarják, hogy mi legyünk a rosszfiúk? Miért nem intézkednek a csapat tagjai, ha ennyire aggódnak?

– Nem tudom, de azt mondták, ezt is szerződésbe kell foglalni, különben más helyszínt keresnek a rendezvényhez.

Csak azt ne! Muszáj, hogy nálunk tartsák.

Gyorsan végiggondolom.

– Egyezzünk bele. Viszont mondd meg nekik, hogy biztosítsanak egy embert, és mi is biztosítunk egyet, akik őrt állnak és a kocsikat rendezik. Így az ő emberüknek is felelősséget kell vállalnia a csapattagokért, nem csak a miénknek.

Temperance kiveszi az egyik tollat, mellyel sötétbarna kontyát összetűzte, majd írni kezd vele a füzetébe.

– Jól van. Meglátjuk, elfogadják-e a javaslatot.

Felnéz, majd folytatja:

– Mi lesz, ha nem?

– Mondd meg nekik, hogy a közbiztonság érdekében tesszük, és jogunkban áll kihívni a rendőrséget, ha elszabadulnának az indulatok.

Ezt is leírja.

– És Odile…?

– Mennyire ragaszkodnak hozzá, hogy feltüntessük az árakat?

Temperance lapoz egyet a jegyzetfüzetében.

– Tíz százalékkal emelkedett az ételek ára. Ez alapján még nem adtam nekik árajánlatot.

– Mondd meg nekik, hogy harminc százalékkal nőttek az élelmiszeráraink, de ha sokallják az emelést, állapodj meg velük huszonöt százalékos emelésben. Aztán mondd meg Odile-nak, hogy tartozom neki egy szívességgel.

Temperance szélesen mosolyog, miközben jegyzetel.

– Látod? Született üzletasszony vagy. Épp ezért megy olyan jól a bolt.

Bárcsak ilyen jól mennének a dolgok a saját adósságomat illetően is!

Ezzel kapcsolatos gondolataimat szerencsére félbeszakítja a telefonom rezgése. A kijelzőre nézek, hogy lássam, ki hív.

Ez nem jó jel.

– Ne haragudj, ezt muszáj felvennem – mondom Temperance-nek.

– Csak nyugodtan. A többit majd később megbeszéljük. Nagyszerű alkalom lesz a Hét Vezér életében. Ráadásul más rendezvényszervezők is szeretnék majd kibérelni a helyet, és vannak még ötleteim, hogyan lehetne még több profitra szert tenni. Holnap elmesélem.

Általában örömmel és rögtön meghallgatnám, most viszont elvonja figyelmemet a hívó.

– Köszönöm, Temperance. Nem véletlenül vagy te a jobbkezem – válaszolom, majd végigmegyek a folyosón.

– Halló?

– Tudod, hogy nem kelek fel dél előtt. Áruld el, mi a frász olyan fontos, hogy képes voltál kora reggel felébreszteni az átkozott sms-eddel! – mondja Magnolia Marie Maison.

Miután Magnolia második gimiben otthagyta a sulit, anyám azt mondta, nem találkozhatok vele többet. Nem lepődtem meg, ugyanis köztudott volt, hogy Magnolia orálisan kielégítette a töritanárt a szertárban. Mr. Sumpter eltűnt, Magnolia viszont úgy gondolta, megtalálta élete hivatását.

Anya igyekezett távol tartani tőle, de egy igazi barátság nem szűnik meg olyan könnyen. Legalábbis nálam nem. Magnolia felképelte Jill Barnart, amiért kinevetett a frizurám miatt, ezért ugyancsak felfüggesztették. Ő segített, amikor először tampont akartam használni. Ő vitt el a nőgyógyászhoz, amikor pasizni kezdtem. Azt mondta, nem akarja, hogy elszúrjam az életemet, csak mert gondatlan vagyok. Ő a nővérem, holott vér szerint nincs is idősebb tesóm. Magnolia mindig vigyázott rám, és ügyelt, nehogy bajba kerüljek. Nagyon hálás vagyok neki, és úgy gondolom, egyedül rá tartozik, milyen életet él. Másnak semmi köze hozzá.

– Baj van, Mags.

– Már megint megkörnyékezett valami vállalkozó, aki csak akkor nézi meg a Hét Vezért, ha elmész vele vacsorázni?

Szinte látom magam előtt, ahogy a szemeit forgatja. Na igen. Brett halála után nagyjából ennyire futotta pasizásügyben, és ezt Magnolia is jól tudja.

Beosonok az irodámba, és becsukom magam mögött az ajtót, mielőtt ismét megszólalnék.

– Lachlan Mount. Itt járt.

Ahogy kiejtem a nevét a számon, ismét libabőrös leszek, és megérzem az illatot, melyet maga után hagyott. Talán fertőtleníteni kéne az irodát, hogy végleg megszabaduljak ettől az illattól.

Magnolia ezúttal sokkal halkabban szólal meg.

– Hogy ki a frász járt nálad?!

– Lach…

– Ezt a nevet ki ne mondd még egyszer!

Becsukom a számat.

– Ő az a férfi, aki jobb, ha nem is tud az ember létezéséről. Nem beszélhetünk róla telefonon keresztül. Felkelek. Felöltözöm. A francba!

Magnolia reakciója igazolja minden eddigi feltevésemet. A helyzet nem rossz, hanem egyenesen katasztrofális.

– Mit csináljak? – kérdezem félelemtől remegő hangon.

– Told ide hozzám a segged, és mesélj el mindent! Hozz a whiskyből, mert garantálom, hogy szükségünk lesz rá!

– Ma egész nap megbeszélésem lesz…

– Cseszd meg, Ke-ke! Tudom, hogy megállás nélkül gürizel. Na, told el hozzám a hátsódat, amilyen gyorsan tudod!

Magnoliának ami a szívén, az a száján. Sokszor nem finomkodik. Volt olyan, hogy azt mondta nekem: „Ne légy már ekkora picsa!” Vagy: „Menj, és szerezz magadnak egy jókora dákót, különben kiszárad a puncid!”

A körülményeket figyelembe véve mit sem törődöm ezzel. Követem az utasításait.

– Húsz perc múlva ott vagyok.

– Legyen tíz.