A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kerry Wilkinson: The Girl Who Came Back, Bookouture, 2017

Fordította

SERES NOÉMI

Copyright © Kerry Wilkinson

Hungarian translation © Seres Noémi, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Laik Eszter

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

A könyv fikció. Bármely utalás történelmi eseményekre, valós személyekre vagy helyekre kitaláció. Egyéb nevek, szereplők, helyek és események a szerző fantáziájának szüleményei. Bármely valós eseményekkel vagy helyszínnel való hasonlóság a véletlen műve.

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5875-49-6

ELSŐ FEJEZET

KEDD

Anyám nem ismert meg.

A kávézó másik felében üldögélt, majdnem teljesen a notebookja mögé rejtőzött. Ivott egy kortyot a kapucsínójából, majd letette a csészét, és a képernyőre meredt. Olyan arckifejezést öltött, mintha idegen nyelven olvasna. A szeme résnyire szűkült, kétszer összehúzta az orrát, aztán jobboldalt beszívta az arcát. Elgondolkodtatott. Lehet, hogy én is ezt teszem, amikor összpontosítok? Már hosszú-hosszú ideje nem láttuk egymást, és ki tudja, hogy az öröklődés vagy a környezeti hatások…

Mit örökölhettem tőle?

Törtem a fejemet, hogy mit mondhatnék neki, ha esetleg felnéz a képernyőről, én meg nem leszek elég gyors, és elkapja a tekintetem, mielőtt elfordíthatnám a fejemet. Úgy mosolygott, mint amikor valaki észreveszi, hogy figyelik. Összeszorította kissé felfelé görbülő ajkát, majd újra visszavándorolt a tekintete a képernyőre. Néhány másodperc múlva ismét felnézett, hogy megbizonyosodjon róla, nem vagyok mániákus kukkoló.

Nem ismert fel.

A pincérnő ebben a pillanatban jelent meg mellettem, és elvitte az üres teáscsészémet. Korombeli lehetett, alig húszéves, vagy legfeljebb a húszas évei elején járhatott. Vékony testalkatú, a haja hosszú és vörös, az arcát pedig szeplők pettyezték. A köténye szorosan a dereka köré volt kötve.

– Hozhatok még valamit? – kérdezte.

Tökéletesen udvarias volt a stílusa, de érződött rajta, hogy ez csak a vendégeknek szól. Nem mintha zsúfolt lett volna a kávézó. Csak anyám ült ott és én, meg egy anyukákból álló pletykáló csoport, közel a mosdóhoz.

A teaválasztékról faggattam, végül maradtam az Earl Grey-nél. A pincérnő már épp visszafordult a pult felé, amikor az anyámra mutattam.

– Meg tudnád mondani, ki az a nő? – kérdeztem.

A lány rám nézett, majd az anyámra.

– Ő ott Sarah.

– Ő a főnök?

– Igen. Ha munkát szeretnél, szívesen adok neked egy jelentkezési lapot.

– Nem. Csak kíváncsi voltam. Ennyi az egész.

Visszapillantott rám, láttam a tekintetén, hogy azt gondolja, bolond vagyok, majd eltűnt a pult mögött az üres csészémmel. Tetszett a közönyösségnek ez a foka, amit az udvariasság álarcával próbál leplezni.

Fogalmam sem volt, min dolgozhat anyám. Lehet, hogy a kávézó könyvelését készíti, vagy esetleg egy új étlapot. Próbáltam oly módon oda-odanézni rá, hogy ne tűnjön úgy, mintha bámulnám. A kávézó hatalmas ablakán néztem kifelé az utcára, de a perifériáról őt figyeltem. Pár üres asztal állt odakint, valaki épp a kutyáját sétáltatta.

A kávéfőző oldala fényesen csillogó alumíniumból készült, ami egészen jól funkcionált tükörként, így még ha a másik irányba néztem is, rajta tarthattam a szemem.

Nehéz volt megállapítani, hogy hasonlítunk-e egymásra. A haja világosabb szőke, mint az enyém, de az övében is voltak szinte fehérre kiszőkített árnyalatok, mint az enyémben. Az orrunk hasonlóan keskeny, de ezen kívül nem fedeztem fel több hasonlatosságot. Ami az öltözködést illeti, sokkal világosabb színeket viselt, mint én. Szerettem a feketét, és nem tudtam elképzelni, hogy mást hordjak. Anyám könnyű, nyári, napsárga ruhát viselt, ami az én halvány bőrömön szörnyen nézett volna ki. Ő viszont vagy barnító krémet használt, vagy nemrég nyaralhatott valamerre.

Beszélgetés hallatszott a pult mögül, majd a pincérnő újra megjelent a teával a kezében és mosollyal az arcán. A szalvétán logó díszelgett. Az állt rajta a sarokban: „Via’s”. Néhány érme után kotorásztam a pénztárcámban, hogy fizessek, s közben elnézést kértem a lánytól, hogy megvárakoztattam. Mikor elment, újra anyámat kezdtem bámulni.

Két kézzel, egy-egy ujjal gépelt. A mozdulatai emlékeztettek arra a játék kismadárra, ami úgy iszik a pohárból, mint egy keljfeljancsi. Nem műszaki analfabéta lehet, inkább csak olyan, aki idegenkedik ezektől az eszközöktől.

Egészen közel ültünk egymáshoz, csupán néhány méter választott el minket, de mintha egy egész óceán hullámzott volna köztünk. Már nem ismert meg. És mi lesz, ha soha nem ismer fel? Üres tekintettel, elutasítón nézett át rajtam. Senki voltam a számára.

Úgy döntöttem, jobb, ha megyek. Felálltam, hogy elinduljak, visszamenjek a Fő utcán az autómhoz. Rossz ötlet volt idejönni. Tévedtem.

Amikor újra felpillantott, túl lassú voltam, nem fordultam el idejében. Egyikünk sem tudta levenni a szemét a másikról. Összerándult a gyomrom, és egy pillanatig képtelen voltam lélegezni.

Rám nézett, én pedig őrá.

Mintha valami elektromos kisülés szikrázott volna fel köztünk, amit mindketten éreztünk. Mintha mágnessel vonzottuk volna egymást.

Feltolta a szemüvegét a fejére.

– Minden rendben? – kérdezte.

Ott álltam az asztal mellett, majd megkerültem, és otthagytam érintetlenül a teámat. Végül előtte álltam. Beszélni is elfelejtettem. Mint amikor felébred valaki a kómából, és hirtelen egy idegen nyelven szólal meg, nem az anyanyelvén. A gondolataim összevissza kavarogtak a fejemben, mintha azok is más nyelven születtek volna.

– Csak nem Sarah Adams? – kérdeztem. Meglepődtem saját magamon, hogy képes voltam szavakat formálni.

Anyám rám hunyorított, majd gyülekezni kezdtek a ráncok a homlokán, ahogy enyhén összehúzta a szemöldökét, és erősen próbált rájönni, ki vagyok. Talán valaki, akivel egy konferencián találkozhatott, vagy egy ismerős lánya, esetleg egy vendég, akivel már váltott pár szót azelőtt.

– Már Sarah Pitmannek hívnak – felelte. – Ismerjük egymást?

Ki akartam mondani azt a bizonyos nevet, de képtelen voltam megszólalni, s aztán már nem is volt rá szükség.

Anyám szeme kikerekedett, vett egy nagy levegőt.

– Istenem – mondta. – Te vagy az. Tényleg te vagy.

Csak pislogott rám, és olyan érzésem volt, mintha minden mozdulatlanná dermedt volna abban a pillanatban. A kisgyerekek a kávézó hátsó részében megszűntek gügyögni, a pincérnő se csörömpölt a poharakkal, ahogy betette őket a mosogatógépbe. A kávézó előtt elsétáló férfi megállt egy másodpercre.

A téridő-kontinuum is megszakadt egy pillanatra.

Végül kimondta:

– Olivia.

AZ ELTŰNT KISLÁNY KERESÉSE FOLYTATÓDIK

2004. MÁJUS 24.

Harmadik napja tart a kutatás az eltűnt hatéves stoneridge-i kislány után. A rendőrség elsősorban a környező erdőket és a falu közvetlen környezetét fésüli át.

Olivia Adams a családi házuk hátsó udvarán játszott, amikor szombaton délután egy kicsivel négy óra után eltűnt. A kislány szőke, hosszú hajú, zöld rövidnadrágot és krémszínű pólót viselt, melynek az elején egy tündér látható. Piros hajpánt volt a fején.

Beszámolók szerint a kislány édesapja, Daniel Adams a labdarúgókupa döntőjét nézte, amikor eltűnt a lánya.

A rendőrség megkezdte a nyomozást egy gyanús jármű ügyében, amely az Adams-ház közelében parkolt. A szóvivő hozzátette, hogy kihallgattak egy 27 éves fiatalembert, de ettől függetlenül nincs áttörés. A férfi személyazonosságát még nem fedték fel.

A kislány édesanyja, Sarah azt nyilatkozta: „Szeretnénk visszakapni a lányunkat. Ha bárki bármit látott, akármilyen jelentéktelennek tűnő részletet, kérem, közölje velünk. Olivia barátságos kislány, felnőtt társasághoz szokott. Soha nem szökött el, és sok időt töltött a kertben, ahol mindig zárva tartjuk a kaput.”

Az Olivia utáni kutatás szombaton egész éjjel folyt, és vasárnap is folytatódott, egészen napnyugtáig. A rendőrség munkáját a faluban szerveződött önkéntes csoport is segítette. A rendőrséggel együtt átfésülték a Canvey Estate erdőt és a mezőt is, amelyet a forgalmas A622-es út határol. A keresést kiterjesztették a falun kívülre is, a stoneridge-i erdő nyugati felére.

Olivia, a Stoneridge-i Általános Iskola tanulójának eltűnése megrázta a falut.

Georgina Hooper pedagógusasszisztens, akinek Oliviával egyidős a kislánya, azt nyilatkozta: „Lesújtó. Ilyen dolgok nem történnek errefelé. Itt mindenki ismer mindenkit, ez egy összetartó kis közösség. Képtelenek vagyunk elhinni, ami történt. Olivia egy szeretnivaló kislány, remélem, hogy hamarosan megtalálják.”

Annak ellenére, hogy a keresés több mint huszonnégy órája nagy erőkkel folytatódik, bennfentes forrásaink megerősítették, hogy nyomok hiányában a hatóságok tanácstalanul állnak.

„Olyan, mintha felszívódott volna a kislány” – jegyezte meg egy megfigyelő.

A rendőrség térképet osztott ki a falu közvetlen környékéről, és arra az utcára összpontosítanak elsősorban, amely Adamsék otthona mögött fut. Több mint száz rendőrt mozgósítottak a környező őrsökről, valamint szombaton este még egy helikoptert is bevetettek, hogy segítse a keresést.

A közhangulat borús. Egy nő, aki neve elhallgatását kérte, így írta le a helyzetet: „Mindenki úgy viselkedik, mintha már túl késő lenne. Az egyik rendőrtiszt azt mondta, hogy az első három óra a kritikus, de az már régen eltelt.”

Ashley Pitman, aki a Pitman Műhely elnevezésű szervizt üzemelteti a faluban, a legelejétől részt vett a keresésben, és még mindig bizakodó. „Meg fogjuk találni – nyilatkozta. – Folytatjuk a keresést, tartson bármeddig is. Valakinek valahol tudnia kell valamit.”

Ma este napnyugtakor imával egybekötött gyertyafényes virrasztást tartanak a Ridge Parkban.

A rendőrség mindenki segítségére számít, aki rendelkezik bármilyen információval.

MÁSODIK FEJEZET

Anyám felkelt a székéből. Egy kicsit volt csak alacsonyabb nálam, talán pár centivel. Megkerülte az asztalt, s közben egy pillanatra sem vette le rólam a szemét. Megérintette az egyik hosszabb tincsemet, mintha csak meg akart volna bizonyosodni róla, hogy valódi vagyok, nem pedig egy szellem vagy a képzeletének szüleménye.

– Nem hiszem el – suttogta.

Elengedte a hajamat, majd a kezébe fogta az arcom. Meleg volt a keze és gyöngéd az érintése. Amikor rádöbbent, hogy mit csinált, elnézést kért, és összefonta a mellkasán a karját, mintha csak saját magát próbálná megregulázni.

– Ugyanolyan a szemed – mondta, és könnyek gyülekeztek a szeme sarkában. – Annyi év telt el, és semmit sem változott.

Mindenre gondoltam, de arra nem, hogy ez egyszer meg fog történni. Magamban már megfogalmaztam, hogy mit fogok mondani, amikor visszatérek, de nem kellett volna. Kimondta a nevemet, és felismert a szememről. Itt voltam, és semmi nem valósult meg a terveimből: „én ezt mondom, ő pedig ezt feleli rá, amire én ezt és ezt válaszolom…” Most már látom, hogy milyen butaság volt előre tervezgetni. Kétlem, hogy akár egy fél mondatot ki tudtam volna nyögni az eltervezett beszédemből, nemhogy az egészet előadnom.

– Soha nem szűntem meg reménykedni – mondta. A hangja olyan érdesen szólt, mintha egész életében dohányzott volna.

Észrevettem, hogy mindenki minket néz, és a csend, amit eddig csak körénk képzeltem, tényleg körülvett. A pincérnő kezében megállt a koszos csésze, az anyukák pedig abbahagyták a pletykálást. Semmit nem hallhattak abból, amit beszéltünk, de izzott körülöttünk a levegő, ami a helyiség másik végéből is nyilvánvaló lehetett.

– Hol voltál eddig? – kérdezte. Természetesen ez volt az első kérdése. Erre is megvolt a már jól begyakorolt válaszom.

– Nem mehetnénk el valahová máshová? – Az első kérdésem az után, hogy megtudakoltam a nevét.

Anyám hátrapillantott a kávézó végébe, és rögtön megértette az üzenetemet. Bámult rám egy darabig, majd pislogott párat, és cselekedni kezdett. Összecsukta a laptopját, a széke alatt lévő táskával szöszmötölt. Beleszuszakolta a laptopot és a papírjait, majd izgatottan megkerülte az asztalt.

– Nattie, el kell mennem – szólt oda a pultos lánynak. A pincérnő még mindig a kezében tartotta az üres csészét, kellett neki pár pillanat, amíg rájött, hogy anyám hozzá beszélt.

Összerezzent, amikor feleszmélt.

– Ó, nos…

– Hívj, ha szükség van valamire.

Nattie felém pillantott, én azon tűnődtem, hallotta-e, amit beszéltünk. Az asztalom felé tekintett, ahol még mindig érintetlenül állt a teáscsésze. Sokkal tapintatosabb volt annál, hogy bármit is mondjon, még ha nem is hallott semmit, úgyhogy felöltötte a pincérnőmosolyát, és megnyugtatta anyámat, hogy semmi gond.

Ahogy kiléptünk, megcsendült az ajtó feletti csengő. Olyan volt, mintha egy új világba érkeztünk volna.

Itt volt anyám, és én is itt voltam neki.

Langyos idő fogadott kint, a nap magasan járt a kék égen. Stoneridge-nek volt egy kis főutcája, néhány bolttal. Ide nem települtek be az üzletláncok, mint a McDonald’s vagy a Starbucks, árkádos üzletsorok sem, csupán a virágos Anglia, ahol a cégérekre felfüggesztett kosarakból virágok csüngenek, és az út két oldalán tökéletesen lenyírt gyep díszeleg. Az utcákon nyári vásárok zajlottak, lobogók lengtek, vasárnaponként harangszó hallatszott, karácsony estéjén pedig megteltek a házak karácsonyi énekesekkel.

Egymás mellett sétáltunk, és mintha mindketten rettegtünk volna attól, hogy megszólaljunk. Anyám kicsivel alacsonyabb volt, mint gondoltam. A cipője sarka aprócska, kopogott a járdán. Én lapos talpúban voltam.

Elhaladtunk egy olasz étterem mellett, ami már nyitva volt. A járdára kipakolták a fémszékeket és az asztalokat. Aztán egy bank következett, majd egy másik, egy fodrász, legalább három segélyszervezeti bolt, egy pékség, egy könyvesbolt. Egy pázsitos sáv végén, mintha csak odapottyant volna a semmiből, hegyes kőobeliszk választotta el az utca egyik felét a másiktól. Minden nagyon barátságosnak és kényelmesnek hatott itt.

– Nem is tudom, hol kezdjem – szólalt meg anyám végül. – Talán… honnan tudtad, hogy a kávézóban leszek?

Erre a kérdésre nem számítottam.

Már majdnem el is felejtettem. Csak ma reggel történt, de a fejemben minden olyan kusza volt.

– Elmentem a régi házhoz és…

– Odamentél?

– Nem tudtam, hogy nem ott laksz. Azt hittem, hogy ott talállak.

Anyám kicsit lassított.

– Ó… hát persze. Miután apáddal elváltunk, mi… – itt megállt. – Ne haragudj. Biztosan van erre más mód is, hogy elmeséljem. Tudtad, hogy elváltunk?

– Nem.

– Hát… – Akadozva folytatta, párszor belevágott a magyarázkodásba, de mindig elharapta a szavakat, majd végül elhallgatott. – Újra férjhez mentem – bökte ki. – Maxnek hívják. Elköltöztünk a falu másik végébe néhány évvel az után, hogy te… nos…

Azon gondolkodtam, hogyan akarta volna befejezni. Miután elhagytam? Eltűntem?

– Emlékszel a régi házra? – kérdezte.

Megállt, oldalra fordította a fejét, és rám nézett. Az volt az érzésem, igenlő választ szeretett volna hallani, de nem voltam rá képes. Összeszűkült a szeme, majd kikerekedett. Nem tudta, hogy mit kezdjen velem.

– Nem – feleltem. – Rákerestem a neten az utca nevére, és így már egyszerű volt megtalálnom. Egy nő nyitott ajtót, én pedig utánad kérdezősködtem. Azt mondta, már évekkel ezelőtt elköltöztél. Azt hittem, hogy messzebbre mentél, egy másik városba, vagy ilyesmi, de aztán az a nő közölte, hogy van egy kávézód a Fő utcán, s hogy néha megjelensz ott délutánonként.

– Az Janet volt – bólintott anyám, és újra sétálni kezdtünk. – Egész életében itt élt a faluban. Megvette a házat, amikor eladásra bocsátottuk, azon az áron, amin kínáltuk. Megismert?

– Szerintem nem. Ez ma reggel történt. Aztán benéztem a kávézóba, de nem voltál ott, úgyhogy délfelé újra elmentem, és aztán most, harmadszorra megláttalak. A pincérnő valószínűleg azt gondolta, hogy valakit üldözök.

Anyám elnevette magát.

– Nattie annyi idős, mint te – mondta. Egy osztályba jártatok általános iskolában. A szünidőben mindig együtt játszottatok.

– Nahát…

Tovább sétáltunk néhány lépést. Elhagytuk az obeliszket, és már a Fő utca végén jártunk. Egy postaláda állt ott, anyám épp az ellenkező irányba indult, egy magas tornyú kőtemplom felé. Az út leszűkült, mindkét irányban csak egy-egy keskeny sáv maradt. Kétoldalt terméskő házak sorakoztak, de nem volt előttük járda. Olyan benyomást keltett a hely, mintha csak egy képeslap elevenedett volna meg.

– A kávézó neve jelent valamit? – kérdeztem.

Anyám újra megállt, majd én is. Felém fordult, a vállamra tette az egyik kezét, és megszorított. Valódi vagyok, hús és vér.

– Persze – válaszolta. – Utánad neveztem el. Az Oliviából lett. Mindig reménykedtem, hogy egyszer eljön ez a nap. – Elakadt a lélegzete. – Soha nem felejtettelek el.

Elfutotta a könny a szemét. Sokat pislogott, majd összeszorította két ujjával az orrnyergét.

– Nem akarsz eljönni hozzám? – kérdezte. – Az új házba. Ott beszélgethetnénk. Persze csak ha szeretnéd…

– Jól hangzik.

A templom felé fordult, ami az út végén állt.

– Ott parkolok.

– Megyek a sajátommal.

– Ó – döbbent meg. Meglepettnek látszott. – Hát persze. Már… – számolni kezdett az ujjain.

– Tizennyolc.

– Igen. Tizennyolc és fél. Már vezethetsz, szavazhatsz, házasodhatsz. Bármit megtehetsz… – majd elhallgatott. – Hol parkoltál?

Abba az irányba mutattam, amerre anyám is nézett.

– Arra. Nem messze a postától.

Újra elindultunk, és szürreális módon arról kezdett mesélni nekem, hogy az önkormányzat újra bevezette az ingyenes parkolást, amikor a helyiek fellázadtak a díjak ellen. Aztán politikáról és a helyi újságba írt levelekről esett szó, ami legfeljebb a helybéliek számára lehet érdekes téma.

Amikor befejezte a történetet, felnevetett, és én is csatlakoztam hozzá. Hiszen mi másról is mesélhetne? Ez egy kis falu. Olyan rég volt, ami történt, és annyi a megválaszolatlan kérdés, mi pedig az ingyenes parkolásról beszélgetünk.

Megkerültük a házsorokat, és egy alacsony kőfal mellett haladtunk el, ami körülvette a templomot, végül a posta mögött elterülő parkolóhoz értünk. Egy hatalmas tábla azt hirdette, hogy a posta csütörtökön zárva tart, egy megállítótábla pedig kedvezményes utazásokat hirdetett.

Anyám rámutatott egy fekete, négykerék-meghajtású terepjáróra. Az enyém egy ezüstszínű Fiat volt, és csak néhány hellyel arrébb parkoltam. Anyám megállt az autója mögött, és még egyszer rám nézett. Olyan voltam a szemében, mint egy kölyökkutya, akit bátorítani, simogatni, ölelgetni, szeretgetni kell. Minden az arcára volt írva. Kinyújtotta a kezét, majd leeresztette. Félt szem elől veszíteni, hátha újra eltűnök.

– Megyek utánad – mondtam, miközben a táskámban kotorásztam a slusszkulcs után.

Egyik lábáról a másikra állt, még mindig nem volt készen, hogy elköszönjön, pedig csupán egy rövid időről volt szó. Mintha attól tartott volna, hogy ha egy pillanatra is félrenéz, elveszít. Megérintette a karomat, gyöngéden megcirógatott a kézfejével, és e gesztus sokkal többet mondott bármely szónál.

– Nem akarsz inkább velem jönni? – kérdezte, bár nem annyira kérdésnek hangzott. Tudtam, hogy egy nemleges válasz elkeserítette volna. – Nincs messze – tette hozzá. – Később visszahozhatlak, ha szeretnéd…

Újra kislány voltam, akit gondosan bekötöttek az autó első ülésén.

– Jól hangzik – bólintottam.

HARMADIK FEJEZET

Ahogy a falu vége felé tartottunk, egyre csak kőfalak, hatalmas családi házak, túlburjánzó sövények és hatalmas zöld felületek követték egymást. Az út összeszűkült, kiszélesedett, majd újra szűk lett. Anyám legalább tizenöt kilométer per órával lassabban ment, mint a megengedett, és minden sarkon lassított, jóllehet tisztán látszott volna, ha közelednek valamelyik keresztutcából.

Néhány percnyi zöld táj után elértünk még egy pár házat, és ekkor jöttem rá, hogy a falut körülölelő gyűrűn autózunk. Elhaladtunk egy újszerű, vörös téglaépület mellett, majd néhány parkoló autó következett, aztán még több sövény, ahogy a házak egyre távolabb kerültek egymástól.

Anyám házához egy széles, zúzottköves kocsifelhajtó vezetett, csak úgy ropogtak a kavicsok a kerék alatt. Hatalmas zöld gyep terült el elöl, és a ház még egyszer akkora volt, mint a régi otthonunk. Legalább négy hálószoba lehetett benne, alul pedig garázs állt.

Egy szót sem szóltunk egymáshoz az autóban, de éreztem, hogy rám-rám pillant, talán azon tűnődött, ismerős lehet-e számomra bármi a faluból. Vagy talán arról győzködte magát, hogy nem is mentem sehová, és ez csak egy álom, amiből még nem ébredt fel.

A ház előtt parkolt, nem vacakolt azzal, hogy beálljon a garázsba.

– Hazaértünk – jelentette.

Követtem az ajtóig. A kulcsa után kotorászott a táskájában, miközben azt motyogta, hogy soha nem szokta megtalálni.

– Valahol itt kell lennie – jegyezte meg, és áttapogatta a különféle zsebek tartalmát, mire végre megtalálta. Remegett a keze, ahogy kizárta az ajtót.

Amint beléptünk, a hallban találtuk magunkat. Remek kilátás nyílt a hátsó kertre. A beáradó fény megtöltötte a házat. Azon kaptam magam, hogy lassan végigsétálok a hallon, be egyenesen a konyhába, ahonnan az ablakon át a gyepet bámulom. Egy kicsit gondozatlan volt, a fű betört a virágágyásokba, már két vagy három hete nem nyírhatták le. A kert végében egy fa állt, amelynek hatalmas árnyéka a ház felé hajolt. A kert szélét sövény szegélyezte. Nem volt hátsó kapu, a házból lehetett csak kimenni kertbe.

Anyám ott állt mellettem, kezét a hátamon nyugtatta. Nem szólt semmit, de nem is lett volna rá szükség.

– Erre – mondta gyengéden.

Követtem egy közlekedőn át, a faburkolatú padlón lépdelve, mígnem a télikertbe jutottunk. Itt pár fokkal melegebb volt, mint a ház többi részében, és innen is a hátsó kertre lehetett látni. Egy polcot láttam, zsúfolásig megpakolva CD-kkel és könyvekkel, melyeknek a gerincét kiszívta a nap. Nyitva volt az egyik tetőablak, amelyen át hallani lehetett a madarak csiripelését. Anyám leült a fakó díványra, én pedig a könyvespolchoz léptem, és kézbe vettem a tetején álldogáló képet.

Mint minden más, ez is kifakult a napon. Az élénkzöld már inkább barnás volt, a kék ég pedig szürkés, homályos, de a kislány, aki ott állt a kép közepén, még mindig jól kivehető volt. Szőke copfjai homokszínűek, a pólóján lévő zöld béka mocsárbarna lett. Mosolygott, és egy műanyag ásót tartott a kezében.

– Egy-két hónappal azelőtt készült, hogy megtörtént volna a baj – magyarázta anyám. Aprókat pislogott, próbálta kordában tartani a szemében gyülekező könnyeket. Erős akart maradni. – Amikor sütött a nap, mindig kint akartál lenni a kertben.

Sóhajtott egyet.

Késztetést éreztem, hogy keressek egy tükröt és összehasonlítsam a képen látható kislányt azzal a nővel, aki lettem. A szőke haj biztosan egyezik, de nem is tudom, miben hasonlíthatok még a korábbi önmagamra. Alig hittem el, hogy az arcom ugyanolyan kerek, mint a békás pólóban lévő kislányé. Pedig hát egy öt- vagy hatéves kisgyerek semmiben nem hasonlít a majdani tizennyolc éves felnőtt önmagára.

Miután visszatettem a képet a polcra, megfordultam, és láttam, hogy anyám ott áll közvetlenül mellettem. Megérintette az egyik tincsemet, én pedig hagytam neki. Révedező tekintettel meredt rám, és csak akkor éreztem úgy, hogy újra jelen van a szobában, amikor pislogni kezdett.

– Ne haragudj – hajtotta le a fejét, és hátrált egy lépést. – Nem hiszem el, hogy te vagy az… hogy visszajöttél. Tudom, hogy azt mondtam, mindig is reménykedtem, de nem hiszem el, hogy ez igaz lehet. Néha reméltem, hogy visszatérsz, de volt, hogy… Nem is tudom. Mindenki azzal vigasztalt, hogy tovább kell lépnem, nem szabad hátrafelé néznem, de ez nem olyan dolog, amit csak úgy ki lehet kapcsolni.

Az ajkába harapott.

– Annyira… furcsa – tette hozzá. Elhallgatott, és felpillantott. Nyelt egy nagyot, majd megnyalta a száját, a szeme nedvesen csillogott.

Igaza volt. A kávézóban közel jártam hozzá, hogy beijedjek, és egy kicsit még mindig azt kívántam, bárcsak így történt volna. Sokkal könnyebb lett volna úgy. Visszatérhettem volna a másik életembe.

A gondolataimban anyám mindig egy mitikus, álomszerű alak volt.

Egy édesanya. Egy anya.

De most itt állt előttem, teljes valójában. Egy igazi ember, érzésekkel, mimikával. Elterveztem, hogy mit mondok neki, de annyira nem éreztem helyénvalónak, amit el kellene mondanom.

Nemcsak róla volt szó. Rólam is. Azt hittem, hogy könnyebb lesz, hogy erősebb leszek, és ki tudom zárni az érzelmeimet. De az, hogy most itt látom, mindent megváltoztatott.