A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Karina Halle: The Pact, Metal Blonde Books, 2014

Fordította

GOITEIN VERONIKA

© Karina Halle

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-83-0

Férjemnek, Scottnak. Köszönöm, hogy a harmincas éveim
ilyen kalandosan telhetnek melletted. Csak így tovább!

PROLÓGUS

Stephanie

– Szóval mit szólnál a házassághoz?

Annyira lefoglal, hogy miért alakult pocsékul az esti randim, hogy alig hallom, mit mondott Linden. És ez különös, mert általában teljesen leköti a figyelmemet, akármi is történik az életemben. Azt hiszem, a mai vacsora Mr. Baromarcúval már nekem is sok volt. Most komolyan! Miféle alak az, aki selyemsálat visel, és nyilvánosan túrja az orrát?

– Steph! – szól rám skót akcentusával, és én végre felpillantok rá ahelyett, hogy a buborékokat bámulnám a sörömben. Néha eltűnődöm, minek nézek egyáltalán más pasikra, amikor Linden ilyen kurva jóképű.

Ő a legjobb barátom. És azt hiszem, épp most kérte meg a kezemet.

– Micsoda? – kérdezek vissza, mert attól tartok, rosszul hallottam.

Rám vigyorog. Jobban örülnék, ha nem tenné. Néha elakad a lélegzetem a mosolyától. Nem, nem túlzok! Elfogy a levegőm, egyszer csak partra vetett hallá változom, és tényleg jobban örülnék, ha ilyen nem fordulna elő, mert hát szeretek lélegezni, a francba is.

– Azt kérdeztem, mit szólnál a házassághoz – ismétli, és rádöbbenek, hogy itt fontos beszélgetés zajlott le a tudtom nélkül. Amúgy pedig, Linden és a házasság… valahogy nem passzol ez nekem.

– Hát… – nyögöm, és azt kívánom, bárcsak ne érezném, ahogy elvörösödöm. – Házasság? Veled?

Vállat von, lazán kortyolgatja a sörét. A bár teljesen kihalt már, csak a zene szól. A Faith No More zúzós száma, a King for a Day megy; James mindig ezt rakja be, ha eljön a záróra, és ki akarja zavarni az embereket.

James Dupres, a Burgundy Lion tulajdonosa a volt pasim és egyben Linden legjobb barátja. Most tesz-vesz, letörli az asztalokat, és passzív-agresszív pillantásokat lövell a négyfős társaság felé, akik a sarokban iszogatnak tíz perccel záróra előtt.

– Igen, velem – szólal meg végül Linden lezseren, mintha arról beszélgetnénk, melyik filmet nézzük meg a hétvégén. – Meg úgy általánosságban is kérdezem.

Rámeredek. Magabiztos, mint mindig, és a szakállát simogatva állja a tekintetemet. Nagyon közeli a kapcsolatunk. Annyira, amennyire csak egy plátói barátság közeli lehet egy nő és egy férfi között. De akkor sem szoktunk ilyen témákat boncolgatni. Az idióta randijainkat megvitatjuk. De a házasságot, a jövőt és azt, hogy mit szeretnénk az élettől? Azt nem.

– Jól értettem? – mondom, de alig tudom folytatni. Mély levegőt veszek. – Te most arra kérsz, hogy menjek feleségül hozzád?

Linden sóhajtva hátradől, izmos karját a széktámla mögé lógatja, másik kezével frissen festett, hollófekete hajam végét babrálja.

– Baby Blue – így becéz, mert amikor megismerkedtünk, olyan kékre volt festve a hajam, mint a Karib-tenger a képeslapokon. – Mesélj a mai randidról még egy kicsit!

Csúnyán nézek rá. – Inkább nem, Cowboy. – Ez meg az én becenevem Linden számára, mert olyan zordan vonzó, mint a fiatal Clint Eastwood. És néha ugyanolyan hímsoviniszta seggfej, mint a pisztolypárbajok hősei.

– Na jó. Akkor inkább én sem mesélem el, hogy az utolsó öt randimnak miért az lett a vége, hogy otthon a zuhany alatt vertem ki.

Neeee, hadd ne képzeljem el, ahogy kivered a zuhany alatt, gondolom, vagy nagyon gyorsan nagyon helytelen irányt vesznek a dolgok. Legalábbis a fejemben. De hát a fejem úgyis mindig tele helytelen dolgokkal. Mintha a nap huszonnégy órájában alulöltözött, szexi pasik vonulnának fel benne.

– Szóval – folytatja, elvonva a figyelmemet a pajzán gondolatoktól – nem foglalkoztat néha, hogy ez talán sosem lesz egyszerűbb? Szép vagy és van eszed is. Én is szép vagyok, van eszem is… – egy pillanatra elhallgat, és magában mosolyog. – Ez nyilvánvaló. Idén mindketten betöltjük a huszonötöt… mi lesz, ha továbbra is minden ugyanígy marad? Ha ugyanilyen szar lesz az egész?

Felvonom a szemöldökömet, nem igazán tudom, mit kezdjek ezzel. Most hülyéskedik, vagy tényleg így gondolja? Mindig ez a hamis kis vigyor ül az arcán, akármilyen faszságot hord össze, és már elég sokszor beugratott.

– Hát, szeretném, ha az életem valami optimistább fordulatot venne – válaszolom.

Mosolyogva bólint. – Megérdemelnéd. Komolyan mondom. Nézz csak magadra!

Nézzek magamra? Kíváncsi lennék, ezt hogy értette.

– Na de mi van, ha csupa idióta szaladgál a bolygón? Akkor… – elcsendesedik és körbepillant, aztán közelebb hajol. Belenézek a sötétkék szempárba, és látom, hogy alaposan berúgott. – Mi ketten összeillünk. Tudod, hogy így van.

Fogalmam sincs, mire véljem.

– Linden, tökrészeg vagy.

– Csak előre szeretek tervezni.

– És mióta tervezgetsz házasságot?

Megvonja a vállát, és beletúr sűrű, vörösesbarna hajába. – Baby Blue, az egyik legjobb barátom vagy, de nem tudsz rólam mindent.

– Hát azt veszem észre.

Kis félmosoly játszik az ajkán. – De amikor összeházasodtunk, bőven lesz időnk megismerni egymást. És szexelni.

Na jó, értem már. Az élet neki csak vicc, ahogy ez a téma is.

– Na és ha én sosem akarok férjhez menni? – kérdem, és kiűzöm a fejemből a képet, ahogy szenvedélyesen szexelek Lindennel. – Mikor hallottál engem valaha is házasságról, gyerekekről ábrándozni?

– Soha – ismeri be Linden. – De ez nem jelenti azt, hogy sosem gondolsz rá. Mi másért randiznál?

– Mert szeretek szexelni.

Felnevet. – Még egy ok, amiért tökéletesen összeillünk.

Összeszorítom a szám, és rámeredek. Azt hiszem, szükségem lesz még egy italra.

Linden olvas a gondolataimban. Felkel a bárszékről, és belép a pult mögé. James nem figyel, és ha figyelne is, akkor sem szólna rá. Linden és én huszonegy évesek voltunk, James pedig huszonhárom, amikor a Burgundy Lion bárban kezdtünk dolgozni. Linden és én aztán továbbléptünk, remélhetőleg nagyobb lehetőségek felé, de James itt maradt és megvette a bárt. Kicsit most is kollégáknak érez minket. Soha nem kell fizetnünk a fogyasztásunkért.

Linden elvesz két üveg Anchor Steamet, és felém nyújtja őket. San Franciscóban forró az ősz, és Linden felgyűrt, szürke ingujjából kilátszik izmos, napbarnított karja a Charles Bukowski-idézetekkel, amiket a karja belső oldalára tetováltatott. Drapp bermudája kihangsúlyozza formás fenekét. A lábán a szokásos kopottas, fekete Keds tornacipő, amit szerintem azóta hord, hogy először találkoztunk, de jól áll neki.

Ha helytelen megbámulni a legjobb barátomat, hát ez van, attól még csorgathatom a nyálamat néha.

– Szóval, mi a véleményed? – kérdi, és visszaül mellém. – Mit szólnál ahhoz, hogy ha mondjuk… izé… ha harmincéves korunkig nem találunk párt, akkor összeházasodunk?

– Te ezt tényleg komolyan gondolod?

– De még mennyire! – Bólint, és felém tol egy sört. – Igyál, akkor talán igent mondasz. És elárulom, hogy most elég fájdalmasan bántod a törékeny egómat.

– Az neked nem árt – mondom, és ebben igazam is van. Linden McGregor jó humorú, kedves, okos, helyes és ambiciózus pasi. Közgazdászdiplomája van, és nemsokára befejezi a helikopterpilóta-képzést is. Szerencsés az a nő, aki megkaparintja.

Ugyanakkor Linden egoista, pimasz, arrogáns és még szoknyavadász is. Nehéz belőle igazi érzelmeket kicsalogatni a hevességen kívül. Valahogy úgy néz mindenkire és az egész életre is, mintha mindent fel akarna falni. Önző módon él, az egyik percben még odavan valamiért (vagy valakiért), a másikban már közömbös. Bonyolult egyéniség, és megtisztelve érzem magam, hogy a legjobb barátja lehetek.

De a házasság… vagy egyáltalán, a párkapcsolat… teljesen új terep lenne vele, és nem vagyok hajlandó, nem vagyok kész rá. Igen, vonzónak tartom, és néha belebizsergek a pillantásába, sőt bevallom, gyakran gondoltam rá, milyen lenne az ágyban.

Túl gyakran, hogy őszinte legyek.

De egy ilyen egyezség, hogy összeházasodjunk, tuti nem működne.

Szerencsére tudom, hogy Linden csak hülyéskedik.

Belekortyolok a sörbe, kicsit hagyom szenvedni, hadd vergődjön az egója, aztán bólintok.

– Rendben.

– Komolyan?

– Asszem, igen.

Szélesen elvigyorodik, most még a gödröcskék is látszanak az arcán. – Szerencsésnek érzem magam, hogy igent mondtál, Stephanie Robson.

Elfintorodom. – Majd meglátjuk. Ha tényleg szerencsések vagyunk, akkor harmincéves korunkra mindketten boldog párkapcsolatban élünk majd, és nem kell attól tartanom, hogy a te alsógatyáidat fogom mosni az életem hátralevő részében.

– És ha leveszem az alsógatyát… – rám kacsint, de én csak még jobban fintorgok. – Add a kisujjad, és tegyünk ígéretet. A kisujj-esküt sosem szegem meg.

Ez igaz. Lehet, hogy Linden komolyabban veszi ezt az ötletet, mint én.

Nagyot nyelek, és kinyújtom a kisujjamat. Összekulcsolja vele a sajátját. Meleg és puha a bőre.

– Ha harmincéves korunkra egyikünknek sincs komoly kapcsolata – kezdi, és olyan elszántan néz a szemembe, hogy önkéntelenül visszafojtom a lélegzetemet –, akkor összeházasodunk. Megegyeztünk?

Nagy nehezen megszólalok: – Megegyeztünk.

A szájához vonja a kezemet, és megcsókolja. Már megint nem kapok levegőt.

– Azt hiszem, összehoztam a lehető legjobb vésztervet – mormolja a kezembe, aztán elengedi, és a sörösüvegét az enyémhez koccintja. – Igyunk kettőnkre.

Tátogok, de nem jön ki hang a torkomon.

– A francba, alig tudtam kizavarni ezeket – lép hozzánk James. – Hányszor kell elmondanom, hogy „záróra”, mire felfogják?

– Lehet, hogy pisztollyal kellene fenyegetned a későig iszogatókat – feleli Linden. – Vagy énekelhetnél nekik.

– Fogd be! – vágja rá James. – Életemben egyszer énekeltem, és máig hallgathatom. – Linden és James régebben együtt zenéltek, Linden énekelt és szólógitározott, James volt a basszusgitáros, de hiába voltak jók, nem voltak elég jók ahhoz, hogy karriert csináljanak belőle. San Francisco tömve van indie zenekarokkal.

– Találd ki, mi történt! – csillan fel Linden szeme.

– Muszáj? – kérdi James sóhajtva, és a pult mögé lép, hogy ezredszerre is letörölje.

– Steph hozzám jön feleségül – vigyorog Linden.

James megáll, és rám néz, hogy lássa, mennyire hihet Lindennek.

– Igazat mond – erősítem meg, bár nem hangzik túl meggyőzően.

– Hogyhogy? – James meglepetten néz ránk. Bár szeretném azt mondani, hogy egy árnyalatnyi fájdalmat sem látok az arcán, ebben korántsem vagyok biztos. Nevetséges, de néha meg is feledkezem róla, hogy jártam vele. Amikor a Burgundy Lionban kezdtem dolgozni, nagyon hamar összemelegedtünk, és egy évig együtt voltunk. Lindent onnan ismerem, hogy James legjobb barátja volt.

Persze a szakítás nem volt drámai, James és én barátok maradtunk. Az igazat megvallva én szakítottam vele, bár James úgy tett, mintha közös döntés lett volna, és néha elgondolkodom, hogy talán jobban fájt neki, mint gondoltam.

– Tudod, mennyire szeretek előre tervezni, vészhelyzet esetére – fejti ki Linden. – Úgyhogy megállapodást kötöttünk. Ha harmincéves korunkra egyikünknek sincs komoly kapcsolata, összeházasodunk.

James pislog, és a füle mögé simít egy fekete hajtincset. – Ennél hülyébb ötletet még életemben nem hallottam.

Linden felszegi az állát. – Ne már, haver, ne féltékenykedj!

James felhorkan. – Eszem ágában sincs. De ti ketten mint férj és feleség? A világ legfinnyásabb nője és a világ legnagyobb malaca? Hát, ti tudjátok.

– Hé! – kérem ki magamnak. Nem is vagyok annyira finnyás.

Linden viszont nem sértődik meg. – Pedig jó lesz ez. Iszol velünk pezsgőt, hogy megünnepeljük?

James éles pillantást vet rá. – Kifizeted?

Linden vállat von. – Inkább add nekünk ingyen, mint előeljegyzési ajándékot.

James nagyot sóhajt, de beadja a derekát. Linden mindenre rá tudja beszélni. – Na jó – morogja, és egy üveg habzóbort vesz elő a hűtőből. Nagy pukkanással kinyitja, és befőttesüveg-poharakba tölti.

Ismét koccintunk az egyezségre, aztán a szokásos beszélgetés következik zenéről, filmekről, tévéműsorokról, hokiról (James és Linden elszánt San Jose Sharks-drukker).

Kortyolgatom a pezsgőt, és kicsit megkönnyebbülök. Talán öt év múlva már nem kell randizgatással fárasztanom magam. Öt év múlva van rá egy hajszálnyi esély, hogy a legjobb barátomhoz megyek feleségül.

Elgondolkodom, addigra vajon meggondolom-e magam.

1. FEJEZET

26

Stephanie

A nap besüt a hálószobám ablakán, és megcsillan a mellettem alvó férfi karjának és lábának sötét szőrszálain. Tetszik, ha egy férfi szőrös, de azért a bárban nem tűnk ilyen gorillának. Igaz, részeg voltam. Ha jól emlékszem, kínos táncprodukciót adtam elő, amíg a majomember meg nem csókolt.

Felnyögök és odébb gurulok. Meg sem mozdul, és nem jut eszembe a neve. Arra sem emlékszem, szexeltünk-e, de aztán megpillantok egy használt óvszert az ágy és a szemetes között a földön. Undorító. Felelősségteljes, de attól még undorító.

Előző este a Tiki Lounge-ban tartottuk a szülinapi bulimat, ami megmagyarázza az ismeretlen pasit az ágyamban, és az ágy szélére hajított virágkoszorút is. Kicsit csalódott vagyok. Új szabályokat szerettem volna felállítani a születésnapom alkalmából (pl. nem iszom le magam minden hétvégén, és nem fekszem le annyi pasival), de úgy tűnik, huszonhatodik évem első napján meg is szegtem valamennyit.

Kikecmergek az ágyból, előkeresek a fiókból egy hálóinget, magamra kapom, és egy köntöst is felveszek. A szőrös pasi tovább alszik, és egy pillanatra megijedek, hogy talán elpatkolt, de aztán látom, hogy lélegzik.

A fürdőszobában alaposan megnézem magam a tükörben. Tudom, hogy senkinek sem tűnne fel, de valami megváltozott bennem. Az arcomon még látszik egy kis nyári barnaság, de a vonásaim duzzadtak. A szemem kerek és kék, de a sarkában szarkalábakat fedezek fel. Pár napja stílusos, félhosszú bubifrizurát vágattam, sötétvörös hajam most mégis zsírosan lóg. Egyszerűen fáradtnak látszom. És nem azért, mert az éjszaka nagy részét azzal töltöttem, hogy mai tai koktélokat szürcsölök, a barátaim nyakában lógok becsiccsentve, vagy ismeretlen pasikkal táncolok. Tényleg fáradt vagyok.

Kibaszottul belefáradtam, hogy mindig csak küzdök, és sosem érek célba. Azt hittem, huszonhat éves koromra végre sikerül elérnem, amit akarok, de még félúton sem érzem magam.

Huszonhat éves koromra a saját otthonomban akartam élni, de még mindig Kaylával, a barátnőmmel ketten béreljük a lakást. Ugyanis San Francisco pofátlanul drága hely, és ha a tervem második része még sehol nem tart, nem telik saját lakásra.

A második rész pedig az, hogy ott akarom hagyni az állásomat az All Saints ruhaüzletben a belvárosban, és végre saját boltot akarok nyitni. Egy saját butikot.

Ezt még nem léptem meg. Sőt, még sosem éreztem magam ennyire távol ettől a céltól. Félek belevágni, bérleti díjat fizetni, aláírni egy szerződést a bolthelyiségre, árukészletet beszerezni, marketingtervet készíteni, hirdetni, alkalmazottakat felvenni. Mindig saját boltról álmodoztam, azt gondoltam, hogy meg is valósítom, ha kicsit idősebb leszek, de most úgy tűnik, hogy minél idősebb leszek, annál ijesztőbb belevágni. Az álomból csak a költség maradt, és azt akkor is fizetni kellene, ha az álom kudarcba fulladna.

Nem akarok kudarcokat. De nem sodródhatok ilyen céltalanul az életemben.

A konyhában álldogálok, és hatalmas adag kávét főzök, bár tudom, hogy ilyen másnaposan egyetlen bögre is sok lesz, amikor megszólal a telefonom. Halkan felveszem az első csörgésre, nehogy felriadjon a szundikáló emberszabású.

– Hahó, vénasszony – Linden kellemes akcentusát hallom. – Hogy vagy ma reggel?

– Totál szarul – felelek, bár elmosolyodom. – Pfuj.

– Sejtettem – mondja. – Ha már szarról van szó, ki a franc volt az a pasi tegnap este veled?

Sóhajtva a tenyerembe hajtom a fejem, és a konyhapultnak dőlök. – Bár tudnám. Most úgy alszik az ágyamban, mintha kiütöttem volna.

Linden rövid hallgatás után folytatja. – És mi lesz a fogadkozással, hogy huszonhat évesen új életet kezdesz, és nincs több egyéjszakás kaland?

– Na és te mivel töltötted a tegnap estédet? Ha jól emlékszem, valami kiscsaj szájában volt a nyelved egész éjjel.

– Nyelv a szájban, fasz a pinában, mindegy, egyre megy – mondja, én pedig hangos ciccegéssel helytelenítem a trágár szavakat. Valójában szexinek tartom, ahogy mondja. Talán a skót szleng, mit tudom én.

– Különben is, én nem tettem ostoba fogadalmakat a születésnapomon.

Ez igaz, de Lindennek nincs is szüksége rá, hogy megváltoztassa az életét. Megkapta a helikopterpilóta-képesítést, és egy helyi charter légitársaságnál dolgozik. A szülei tehetősek, és tudom, hogy ők vették neki a lakást Rose Hillen. Egyedül lakik, és sosem mondta, hogy gondot jelentenének neki az egyéjszakás nők. Azt hiszem, inkább az jelentene gondot, ha nem lennének.

– Na mindegy. Nincs kedved egy kis reggelihez? – kérdi. – Vagy tízóraihoz? Esetleg ebédhez?

– Dehogy nincs – válaszolom, és azon gondolkodom, milyen gyorsan tudnék elkészülni. – Fél óra múlva mennék is, de nem tudom, mikorra sikerül kitennem a pasi szűrét.

– Azt bízd csak rám – mondja Linden, és leteszi a telefont.

A francba. Előre félek, hogy mit talált ki. Már jó párszor teljesen kiakasztott.

Visszamegyek, és bekukkantok a hálószobába. A pasi még mindig alszik, és most már horkol is. Előveszek egy fekete farmert és egy hosszú, strasszos pólót, és bemegyek a fürdőszobába. Zuhany után kontyba kötöm vizes hajamat, és kicsit kisminkelem magam. Még mindig szarul vagyok, de legalább most már nem látszik annyira.

Amikor kilépek a fürdőszobából, meglepetten látom, hogy a pasi ott áll bokszeralsóban az ablak előtt, és kifelé bámul. Megfordul, és meglepetten rám mosolyog. Helyes pasi, ez igaz, de annyira nem tetszik, hogy marasztaljam.

– Szia – köszön. – Remek a kilátás. – Odaint az ablak felé.

Összevonom a szemöldököm. Az ablakomból egy lepukkant mexikói éttermet lehet látni, és egy rozsdás biciklit, ami ezer éve oda van láncolva egy oszlophoz.

– Izé… köszi – mondom, és tudom, hogy úgysem fog eszembe jutni a neve.

– Nem voltál semmi tegnap éjjel! – dicsér lelkes mosollyal, és felém indul.

– Szét voltam esve? – kérdem, és hátrálok.

– Baromi jót dugtunk! – közli.

Bájos.

– Mit szólnál egy második menethez? – már nyújtja is felém a kezét.

Ki van zárva.

– Kicsim, megjöttem! – hallom Lindent, és megkönnyebbülök, hogy megzavarta a pillanatot. A pasi zavarodottan ráncolja a homlokát, az ajtó nyílik, és Linden belép a hálószobába.

– Hűha, ez meg ki? – kérdi, és széles mosollyal végigméri a fickót. Megáll az ajtóban, és nekidől. Magas termete, széles mellkasa és válla betölti a keretet. Fekete pólót és sötét farmert visel, nagyon férfias. A Keds cipő persze elmaradhatatlanul rajta van a lábán.

Az egyéjszakás pasira nézek, hátha bemutatkozik, mert én nem tudom bemutatni.

– Drake vagyok – mondja, és egyikünkről a másikunkra pillant. Meg van ijedve. Nem véletlen, hiszen Linden jóval nagyobb nála.

– Drake – ismétli Linden, aztán felém fordul. – Már végeztetek? Én jövök?

– Mi van?! – nyögi Drake, és úrrá lesz rajta a rettegés.

– Az úgy van, hogy Steph és én szeretjük megosztani az élményeket – fonja keresztbe a karját Linden. – Először ő, aztán én. Már ha nem bánod. Nem bánod, ugye, Drake?

A szerencsétlen pasi elvörösödve makog: – Hát, izé… mennem kell!

Linden megadóan felé emeli a kezét. – Dehogy! Maradj még! Ha jobban szereted, mehet hármasban is. De te leszel alul, ha nem bánod.

Drake villámgyorsan felkapja a farmerját. Úgy berezelt, hogy a pólójával nem is bajlódik.

– Linden! – tiltakozom, de Linden csak vigyorog, és félreáll, hogy Drake elrohanhasson. Hallom, ahogy a hallban felkapja a cipőjét, aztán már csapódik is az ajtó.

– Micsoda bunkó! – mondja Linden. – Kis faszfej, meg sem köszönte a lehetőséget.

Elfintorodom. – Tudod, egyedül is simán hazaküldtem volna.

– Na igen, de az nem lett volna ilyen vicces, nem gondolod?

Igazából az a vicces, hogy Lindennek elég megjelennie, és a férfiak máris búcsút intenek nekem. Sok olyan pasival jártam, akik nem bírták elviselni, hogy Linden a barátom. El sem tudták képzelni, hogy Linden és én ilyen jóban vagyunk anélkül, hogy valaha is történt volna köztünk bármi.

Ezt igazából én sem tudom megmagyarázni, talán azért alakult így, mert Jamesszel jártam. Lindennel együtt dolgoztunk, de csak James miatt ismertem meg jobban, és az ember nem kezd ki a pasija legjobb barátjával. Később sem. Bár James és én már évek óta nem vagyunk együtt, akkor sem tudnék Lindennel kavarni.

Amúgy is, mivel barátok vagyunk, nem is nézek rá olyan szemmel. Csak néha végigmérem, és ennyi. Az csak nem lehet baj, ugye?

– Na, hová megyünk? – kérdezem, miután összeszedtem a táskámat, és kihajítottam Drake pólóját a kukába.

– Szerettél volna helikopterezni, nem?

Meglepetten félrehajtom a fejemet. – Szólunk Jamesnek is? Mert ha nem, akkor nagyon megbántjuk. – James állandóan siránkozik, hogy Linden még nem vitte el helikopterezni. Engem sem, de akkor is undokságnak tűnik kihagyni belőle Jamest. Mi vagyunk a három jó barát, bár mostanában eléggé kétfelé váltunk.

– Dolgozik, Baby Blue – mondja Linden lazán. – Tudod, hogy állandóan dolgozik. Kettesben megyünk.

Mitől dobbant meg így a szívem? Megköszörülöm a torkomat. – Rendben.

Egy órával később Marin megyében vagyunk, ahol Linden fel szokott szállni. Sajnos nem repülhetünk, mert hirtelenjében nem áll rendelkezésre helikopter. Így aztán beülünk egy tengerparti bárba Sausalitóban. Bevallom, kicsit csalódott vagyok, hogy nem láthattam Lindent akcióban, de azért jólesik bloody maryvel a kezemben ücsörögni és élvezni a társaságot meg a kilátást.

– Tudod, ha összeházasodtunk, majd elviszlek helikopterezni, amikor csak akarod – mondja Linden, miután már egy ideje csendben figyeljük a partot nyaldosó hullámokat és a háttérben a város körvonalát.

Önkéntelenül elmosolyodom. – Ó, ezek szerint még mindig áll a házassági terv?

– Nemsokára betöltjük a harmincat.

Haragos pillantást vetek rá. – Ne már! Tegnap voltam huszonhat, ne beszélj hülyeséget.

Vállat von. – Csak emlékeztetlek. A megállapodás kötelez.

– Remek. – Nagyot kortyolok a bloody maryből. Milyen jó lenne, ha az életemben helye lenne ilyen megállapodásoknak. Lindenre sandítok. – Helikopterezhetnénk, amikor csak kedvem tartja?

– Hát persze – feleli. – Hiszen a feleségem leszel. És biztosan tetszene az alliteráció.

– Miféle alliteráció?

– Légi Lompos – vágja rá. – Pilóta farka és pilótafülke. Szopva repülés, nincs is jobb.

– Ne mondd, hogy már kipróbáltad – kiráz a hideg a gondolatra, hogy valami kis liba cumizza a levegőben.

Linden átnyúl az asztalon, és megpaskolja a kezemet.

– Te leszel az első.

– Milyen romantikus vagy! – jegyzem meg szárazon, és ő felnevet.

Gyorsan elszállt egy év.

2. FEJEZET

27

Stephanie

Azt hiszem, szerelmes vagyok Owen Gearybe.

Pontosabban tudom, hogy szerelmes vagyok Owen Gearybe. Még a neve is különös dolgokat tesz velem, ha meghallom, felforrósodik a vérem, és szédülök.

Ez lesz életem eddigi legjobb éve.

Október közepe van, San Franciscóban megint dühöng a kánikula. Fekete bőr rövidnadrágban mentem be a munkahelyemre, az All Saintsbe, és megpróbálok tudomást se venni róla, hogy bizonyos szögből néha kicsit narancsbőrösnek tűnhet a combom. Huszonéves vagyok, és az élet szép. Túlteszem magam rajta, hogy a saját bőröm kezd ellenem fordulni.

Néha elgondolkodom, hogy talán vegetáriánus életmódra kellene váltanom, több salátát és diófélét ehetnék sütemények és gyümölcsös koktélok helyett. Tegnap a huszonhetedik szülinapomon eldöntöttem, hogy elkezdek éjszakai krémeket, szérumokat és puccos napvédő krémeket használni. Apámnak sötétebb ugyan a bőre a mediterrán származása miatt, de attól még fontos a védekezés.

Azt is elhatároztam, hogy jógázni fogok, és edzeni fogok a következő maratonra. Az idei maraton pár hete volt a városban, és a sok fitt, vékony nő minden erőfeszítés nélkül futott át a Golden Gate Parkon, aztán fel a lépcsőn a Twin Peaksre. Eddig megtehettem, hogy sosem edzek, de a testem elkezdett zsírt elraktározni a combomon, a hasamon és a mellemen. Az utóbbi nem is baj, de attól tartok, hogy ha nem teszek valamit hamarosan, hájpacni lesz belőlem. Nagy mellű hájpacni.

A lelkem mélyén szívesen élném tovább az életemet a megszokott mederben. De nem tehetem. Vannak céljaim. Igaz, hogy még mindig az All Saintsben vagyok boltvezető, de úgy érzem, karnyújtásnyira van tőlem, hogy saját butikot nyissak. És végre a szerelmi életem is rendben van.

Persze Owennek is vannak tökéletlenségei. Egy nagy, belvárosi cégnél könyvelő, és nagyon sikeres, viszont gyakran későig dolgozik, és nem igazán álmodozó típus. Jóképű, a maga helyes, amerikai jófiú módján, ami nagyon tetszik, bár elég nagy és hegyes füle van. És imád a golfról beszélni, pedig engem a hoki sokkal jobban érdekelne.

Mindennek ellenére nehéz benne hibát találni. Mármint további hibákat. Ráadásul elég jó az ágyban, és sok mindenről lehet vele beszélgetni. Legfőképp pedig lehet rá számítani, és most ez a legfontosabb, mert az életemben jelenleg felfordulás van.

A szüleim szétköltöztek, és valószínűleg el fognak válni. Tényleg meglepett, és ez volt az elmúlt év legnagyobb csapása. Mindig úgy gondoltam a válásra, mint valami tragédiára, ami az általános iskolai barátaim családjait szaggatta szét, és kihatott a középiskolai éveikre is. De sosem gondoltam volna, hogy a serdülőkor zavaros évei után is megtörténhet. És most hirtelen, legalábbis nekem hirtelen, az apám bejelentette, hogy elege van az anyámból. Összepakolt, és Oklahomába költözött.

Fogalmam sincs, miért. Anyám sem tudja, legalábbis nekem azt mondta. Megkérdeztem tőle, hogy apám beleszeretett-e valaki másba, sőt, apámat is megkérdeztem, de ugyanazt a választ kaptam: változás. Apámnak változásra van szüksége.

Nem értem, hogy lehet valaki házas harmincöt évig, hogy aztán hirtelen változásra legyen szüksége. Miért harmincöt év után? Miért nem harminc? Vagy húsz? Azok után, amin a családom Nate, az öcsém miatt keresztülment, és utána évekig fájt, és tovább kellett lépni… miért most?

Így anyámmal töltöm a hétvégéket Petalumában, kötelességtudatból. Apám ritkán telefonál és ritkán ír. Talán bűntudata van. Rettenetes látni, milyen szomorú lett anya és milyen üres a ház. Semmi életöröm nem maradt benne.

Lehet, hogy ezért tetszett meg annyira Owen. Meg akartam mutatni, hogy nekem sikerül a párkapcsolat, ha anyámnak nem is. A megbízható férfiak a jók, ők nem lépnek le, hozzájuk érdemes feleségül menni. Nem a playboyokhoz. Nem az álmodozókhoz. Nem az olyanokhoz, mint apám.

Amúgy sem anyám véleménye számít. Szeretem Owen Gearyt.

Pár hónapja járunk, és azóta kevesebbet találkozom Jamesszel és Lindennel, viszont a barátnőmmel, Nicola Price-szal többet. Nicolával általános iskolában voltunk osztálytársak, bár akkoriban nem voltunk barátnők, de aztán újra összefutottunk, amikor egy évet együtt tanultunk divatértékesítést az Art Institute-ban. Owen kedveli Nicolát, Jamest és Lindent viszont nem. Gondolom, Jamesszel az a baja, hogy az expasim, Lindennel meg az, hogy férfi létére jó barátok vagyunk. És az, hogy Linden olyan, amilyen.

Mindenesetre végre sikerült megszerveznem, hogy a születésnapom alkalmából elmenjek velük vacsorázni. Rövid műszakom van ma, csak négy órát vagyok benn, ruhákat rendezgetek és papírokat intézek, aztán hazasietek, és megállapítom, jól tettem, hogy busz helyett kocsival jöttem be.

Owen már ott van nálam, épp egy pohár vodkát tölt magának. Fogalmam sincs, miért issza tisztán a vodkát, amikor rémes íze van, de harminchárom éves korára az ember nyilván tisztában van a saját ízlésével.

Hajszálcsíkos inget visel és szűk szabású nadrágot, a cipője csillog. Dizájnerruhákat hord, és nagyon jól áll neki. Vékony alkatú, és úgy tűnik, ő fogyásra hajlamos, ahogy én hízásra, de egyelőre jól mutatunk egymás mellett. Kicsit visszavettem a nagyon egyéni öltözködésemből, és többnyire hosszú ujjú felsőket hordok, hogy takarjam a csuklómon a tetoválásokat (az egyiken a testvérem neve van, a másikon egy szó: „Higgy!”). Összeillünk, főleg most, hogy a hajamat kellemes gesztenyebarnára festettem, egészen hasonló színűre Owenéhez.

Összeillünk. Megbízhatóak vagyunk.

A rövidnadrágomhoz selyemfelsőt veszek fel, és pont akkor készülök el a sminkemmel, amikor James és Linden megérkeznek. Eddig fel sem tűnt, milyen ideges vagyok, de amikor kopognak, összerezzenek. Örülnék, ha a lakótársam is velünk jönne, vagy legalább itthon lenne. Kayla mindig fel tudja oldani a feszültséget, és azt hiszem, ma szükség lenne rá.

Attól tartok, kínos estének nézhetek elébe.

Igen, James és Owen közt máris feszültség vibrál. James belép és felém biccent, boldog születésnapot kíván, aztán Owennek is odabiccent. Összeszorítja a fogát, és nagyjából visszatükrözi az Owenből sugárzó ellenséges gyanakvást. Úgy néznek egymásra, mint két oroszlán a zsákmány maradványa fölött, és engem meglep, hogy James így viselkedik. Ő általában nyugodtan meghúzódik a háttérben.

Lehet, hogy azért van az egész, mert James külseje elég vad. Nyurga és sápadt, borzas fekete haja van, sok tetoválása és pár pirszingje is. De a látszat csal, James nem lázadó keményfiú. Valójában kenyérre lehet kenni, és nagyon is ad mások véleményére, de ezt csak az tudja, aki jobban megismeri.

Be kell vallanom, hogy engem is az vonzott Jameshez, amit feltételeztem róla. A valóság már kevésbé jött be.

És Linden… Berobban a szobába, átölel és megszorongat. Zsálya és cédrus illatát érzem rajta. A karja forró és acélkemény. Olyan biztonságban érzem magam mellette, hogy belém hasít, milyen rettenetesen hiányzott.

– Utólag is boldog szülinapot, Baby Blue – dünnyögi a nyakamba, és egy pillanatra lehunyom a szemem. Amikor elengedjük egymást, látom, hogy James és Owen meredten bámulnak. Az arcukra még erősebben kiül a gyanakvás.

– Köszi – krákogok, mintha még magamhoz kéne térnem. Linden odalép Owenhez, és kezet nyújt.

– Nagyon örülök, hogy ismét találkozunk – mondja, és Owen egy pillanattal később végre sietve és személytelenül megrázza a kezét.

– Én is örülök – válaszolja Owen, és összepréseli az ajkát.

A japán negyedbe megyünk, egy titkos kis koktélbárba. Linden „ismeri” a hoszteszt, és sikerült asztalt foglalnia nekünk, annak ellenére, hogy általában hetekre előre tele van a hely. A jelzés nélküli ajtó egy lepukkant, szomorú arcokkal és zöldes fénnyel teli kifőzde mellett van. Nincs titkos jelszó, csak egy telefonszám, amire üzenetet kell küldeni, hogy beengedjenek.

Pár percig ott szobrozunk négyesben, miközben néhány hajléktalan eltolja mellettünk a pokrócokkal és sörösüvegekkel teli bevásárlókocsiját, aztán végre nyílik az ajtó. Ott áll a magas, hosszú lábú hosztesz, teljes pompájában.

– Szia, Linden – rebegteti festett szempilláját. Erős, de ízléses a sminkje, kihívó, de nem ribancos, és nem tudom, minek foglalkozom vele, miért zavar ez engem.

Linden végigméri azzal a vadnyugati, összehúzott szemű figyelemmel, a jellemző félmosollyal.

– Emily! Hogy vagy? – üdvözli. Imádom a skót akcentusát.

Emily csípőre teszi a kezét, kihangsúlyozva, ahogy a ruhája szegélye rásimul karcsú combjára. Sehol semmi narancsbőr.

– Köszi, remekül. Nem is epekedtem, hogy hívj már fel, vagy ilyesmi.

Összeszorítom a szám, hogy ne vigyorogjak. Hogy mondhat ekkora baromságot?

Emily mindenesetre kimondta, de Linden csak ránevet. – Na és ez most akkor úgy számít, hogy felhívtalak?

Emily rosszallóan összevonja a szemöldökét. – Erre gyertek.

Egy sötét, keskeny folyosón vezet minket, de olyan sokáig, hogy már azt hiszem, ez valami trükk, amit azért eszelt ki, hogy elcsábítsa Lindent, de aztán beszélgetés és zene hangjaira leszek figyelmes. Jobbra nyílik egy kis szoba, arany koponyákat és alacsony, fehér bársonykárpitos padokat látok bent, és fiatal, steampunk cuccba öltözött pultosok osztogatják az élénk színű italokat.

Nem pont olyan, amilyennek egy titkos koktélbárt elképzeltem, de nem rossz.

Emily hátravezet minket egy asztalhoz, és én Owennel beülök a bokszba. A legszarabb étteremben vagy bárban is jól érzem magam, ha elüldögélhetek egy bokszban. Nem is értem, miért nem szeretnek az emberek csak úgy üldögélni. A bársonypárnák nagyon puhák, és én besüppedek, a fejemet a párnázott fülkefalnak döntöm, a koponyák mellé. Elégedetten felsóhajtok.

– Tudtam, hogy tetszeni fog – mondja Linden, és leül velem szemben. – Ezekre a bokszokra szinte rá van írva a neved.

– Jók ezek a koponyák – jegyzi meg James, és körbepillant. Az itt lévők közül az ő stílusához illik legjobban a hely, valahol a menő rock and roll és a megfontolt hipszter között.

Owen hallgat kicsit, aztán a bár felé int. – Van Perkele vodkájuk – örül meg a kedvenc, teljesen ismeretlen finn vodkájának. Owen többet nem is mond, egyáltalán nem az ő stílusa ez a hely, és most James helyett Lindent méregeti bizalmatlanul.

Egy órával később, miután Linden meghívott két szülinapi Martini-koktélra, Owen kimegy a mosdóba, James meg cigizni. Kettesben maradunk.

Hiányzott már.

– Nem hinném, hogy nagyon bírna engem a pasid – mondja Linden, és belekortyol a sörébe, aztán csak forgatja az üveget jókora kezében.

– Owen? – kérdezek vissza. Fura hallani, hogy „a pasim”, főleg Linden szájából (ami a két Martini-koktél után sokkal vonzóbb, mint Owen szája).

– Miért, van másik pasid is? – vonja fel tökéletes ívű szemöldökét Linden.

– Nincs. De amúgy is, a pasik, akikkel eddig randiztam, sosem bírtak téged.

Elmosolyodik. Pimasz, kihívó a mosolya. – Talán azért, mert tudják, hogy egy nap majd feleségül veszlek?

Összevonom a szemöldökömet, de a szívem megdobban. – Nem! És ezt ki ne mondd Owen előtt, oké?

Linden meglepetten néz rám. – Miért ne? Hiszen így van.

Csücsörítek, és a retikülömbe nyúlok, hogy megkeressem a rúzsomat.

– Tényleg így van, Steph – mondja Linden. Magamra kenek egy kis élénk rúzst, ő közben a homlokát ráncolja. – Azt ne mondd, hogy hosszú távra tervezel ezzel a szerencsétlennel.

Szúrósan nézek rá. – Ide figyelj, tudom, hogy Owen nem tűnik… túlságosan hozzám illő pasinak, de szeretem, úgyhogy képzeld, hosszú távra tervezek vele. És ne nevezd szerencsétlennek.

Linden csak pislog, és összeszorítja a fogát egy pillanatra. – Szereted?

– Ne tégy úgy, mintha ez tragédia lenne – mondom, bár a fájdalmas arckifejezését látva kezdem rémesen érezni magam. – Ennek meg kellett történnie. És örülök neki. Komolyan. Boldog vagyok.

– Tényleg?

Félrehajtott fejjel figyelem Lindent. Látom, ahogy elsimul az arca, és megnyugszik. Megint olyan, amilyen lenni szokott. A legjobb barátom. Nem is tudom mire vélni az előbbi grimaszt, de azt hiszem, örültem neki.

– Mindegy – mondja gyorsan. – Látom, hogy boldog vagy. Hát akkor én is boldog vagyok, Baby Blue. De tényleg. Szerencsés ez a seggfej.

Még mindig feszülten figyelek. – Komolyan engem akarsz feleségül venni? – kérdezem. – Vagy csak meg akarsz nősülni?

Halványan elmosolyodik. – Most már úgysem tudod meg.

Owen visszajön a mosdóból, én pedig hátradőlök, és rámosolygok. Úgy érzem, mintha valami rosszat tettem volna, pedig nem.

Linden az asztalra tenyerel, és feláll. Nézem magas, izmos alakját, ahogy kimegy, gondolom, James után. Észreveszem, hogy egy csomó nő megfordul utána.

Furcsán elszorul a szívem, de nem veszek róla tudomást, inkább Owenre nézek.

Milyen helyes pasi. Megbízható. Sziklaszilárd támasz. Nem fog lelépni.

Szerelmes vagyok Owen Gearybe. Ez lesz életem eddigi legjobb éve.