A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rebecca Fleet: The House Swap, Doubleday, 2018

Fordította:

LEYRER GINDA

Copyright © Rebecca Fleet

Hungarian translation © Leyrer Ginda, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5875-33-5

A kulcs becsúszik a zárba, s olyan simán és könnyedén fordul el benne, mint az ezüstös pikkelyke nevű rovar szokott a fürdőszobák padlóján. Tegnap, miközben az ágyon fekve az ablakot verdeső ágak táncoló árnyékát figyeltem, s előre elképzeltem ezt a jelenetet, úgy hittem, nehezebb dolgom lesz. Fémcsikorgást vártam, a zár recsegő ellenállását. Mindazok után, amik idáig vezettek, sokkal több erőfeszítésbe kellett volna kerülnie. De könnyű volt – szinte lehangolóan könnyű. Mint összetörni és arrébb dobni egy tojáshéjat.

Az ajtó kinyílik, s feltárul a fenyőborítású előszoba. Odabent egy díszes vázában zöld ágak pompáztak, műanyag bogyókkal telehintve. A tükörből egy sor bekeretezett fotót látok sorakozni a távolabbi falon. Belépek, finoman becsukom az ajtót, és átsietek az előszobán, háttal az említett fényképeknek. Nem nézem meg őket. Még nem.

Egy vidéki stílusú konyha fogad. Nagyon nem illik ehhez a harmadik emeleti városi lakáshoz. Halványzöld színű falak, a serpenyők és mindenféle szárított gyógynövénycsokrok művészien elrendezve lógnak le a plafonról. A tölgyből készült asztalon sötét tintával összefirkált papírfecni:

„Isten hozott! Kenyér, tej satöbbi a hűtőben, szolgáld ki magad! Nyugodtan hívj, ha kell valami. Érezd magad otthon, kellemes időtöltést! Caroline.”

Sokáig bámultam a nevét, a C betű határozott ívét, s a helyet, ahol a tintapöttyök vércseppekként festették meg a papírt az i betű körül. Hüvelykujjammal megérintem a pöttyöket, majdhogynem azt várom, hogy nyomot hagyjanak a bőrömön. De nyilván már rég megszáradtak.

Fogom magam, és kávét készítek. Azt teszem, amire Caroline kért. Otthon fogom érezni magam. Ott iszogatom majd az asztalánál ülve, elképzelem, milyenek lehetnek a szobák, amelyekben még nem jártam. Titkok vannak elrejtve bennük, megbújnak a tárgyakban, arra várva, hogy felfedjék őket. Eszembe jut a róka, amelyet reggel láttam az út szélén, amint valamilyen felismerhetetlen tetem fölött gubbasztott, s eszembe jut a vér látványa a mancsain: megszerezte, amit akart. Nos, ez is ilyen lesz. Mocskos és kellemetlen. Muszáj, hogy ilyen legyen. Mert ezt akarom. Ez az egyetlen módja annak, hogy kicsináljam.

TÁVOL

Caroline, 2015 májusa

Ahogy befordulunk az utcába, az első gondolatom az, hogy itt minden ház egyforma. Takaros, fehérre meszelt téglalapok, kicsiny, négyzet alakú ablakokkal, enyhe lejtésű tetőkkel. Majdnem mindegyiknek széles ablakpárkánya van, tele ugyanolyan fehér-lila árvácskákkal, olyanok, mintha egyenruhába öltöztették volna őket. Legalább harminc ilyen ház van, mintha mind egyazon gyártósoron készültek volna.

– Isten hozott a kertvárosban – mondja Francis, ahogy végighajtunk az úton, s futó pillantást vet rám a naplemente fényében. – Remélem, boldog vagy. – Hangja kifejezetten ingerült és gunyoros.

– Nem olyan rossz ez – válaszolom automatikusan, még mielőtt mérlegelném, hogy komolyan gondolom-e. Mostanság gyakori köztünk az ilyenfajta párbeszéd, érződik az ellentét, de sosem torkollik veszekedésbe. Mint mikor két gyermek félgőzzel civódik a játszótéren. Francis rám pillant a szeme sarkából, s grimaszol egyet.

Kibámulok az ablakon, újra megfigyelem a házakat, amint elhaladunk mellettük a keskeny úton. Már jobban feltűnnek azok az apró egyéni jellemzők, amikkel a tulajdonosaik próbálták felruházni őket. Itt egy rikítóra festett garázsajtó, amott egy helyes kis arany házszámtábla. A tizennégyes szám egy kicsit talán kevésbé takaros, mint a többi, a falai kopottak és koszosak, a fű pedig magasra nőtt, gyomos és elburjánzott.

– Ez itt rontja az összképet – mutatok ki az ablakon. – A polgárőrség rájuk fog állni. – Francis halványan elmosolyodik, nem igazán figyel rám.

– Huszonegyes szám, igaz? – kérdezi, de már rá is fordul a garázsfelhajtóra. Ránézek a házra, figyelem, hogy van-e valami egyedi megkülönböztető jele, de semmi. A fű tökéletesre nyírva, az ablakokat csinos kis függöny keretezi, hófehér, ragyogóan tiszta. Bent nincs semmi fény, s egy pillanatra – ahogy az autónk fénye rávilágít – meglátom a földszinti ablakban saját árnyékunk sötét körvonalait, ahogy ott ülünk egymás mellett a kocsinkban. Valami oknál fogva a látvány baljós érzetet kelt, halovány, észszerűtlen érzést, mely, amilyen hirtelen jön, úgy múlik el nyomtalanul.

– Jól néz ki – mondom, miközben kikapcsolom a biztonsági övet és kinyitom az ajtót. Kint hidegebb van, mint amire számítottam, a nyakam libabőrös lesz a széltől. Francis kikászálódik a vezetőülésről, lábai megmacskásodtak. Leedsből az út egy kicsit több mint négyórás volt, elég sok ahhoz, hogy kialakuljon az a kellemetlen érzés, ami a bezártság és a mozgáshiány velejárója. Régebben megosztoztunk volna a vezetésen, de én egy idő után már nem ajánlottam fel, ő meg letett róla, hogy megkérjen rá.

– Nos, a maga nemében igen. Csak néhány órával került volna többe Párizsba menni – mondja Francis keserű vigyorgással. – Romantikus sétákat tehettünk volna a Champs-Élysées-n, utána jöhetett volna egy jó tejeskávé és croissant.

– Tudom – vallom be. – De túlságosan bonyolultnak és messzinek tűnt ahhoz, hogy Eddie-t otthon hagyjuk. Fogjuk fel ezt most próbaútként, lássuk, hogy működik. Talán majd jövőre elmegyünk Párizsba.

Megint a régi lemez. Francis tervei a hétre már az elejétől kezdve sokkal nagyratörőbbek voltak az enyémeknél. Lelkesedése mégis szép lassan kezdett előjönni a semmiből, mikor meglebegtettem neki a házcsere ötletét. Annyira tetszett neki, hogy látta rajtam a kezdeményezőkészséget, hogy úgy döntöttem, nem mondom el az igazat, miszerint a házcsere weboldalára csupán múló szeszélyből regisztráltam, s azzal a lendülettel el is feledkeztem róla. Véletlenül láttam meg az értesítést, mikor az online levélszemét között egy barátom levele után kutattam. „Valaki cserélni akar veled!” Ügyes kis csel volt, fel is keltette az érdeklődésemet. Rákattintottam a linkre, és ott is volt egy udvarias, teljesen hétköznapi üzenet valamilyen S. Kennedytől, aki szívesen felajánlotta leedsi belvárosi lakásunkért cserébe saját chiswicki házát, amennyiben sikerül mindannyiunk számára megfelelő időpontot találni.

Megnéztem az Everdene Avenue 21.-ről feltöltött képeket – jelentéktelen díszítések, hűvös, világos falak és csinosan rendben tartott gyep –, de valójában alig fogtam fel, amit láttam. Csak az lebegett a szemem előtt, hogy itt van az esély a levegőváltozásra, méghozzá potom összegért, egy hét csak kettesben, ha anyám el tudja vállalni, hogy vigyáz addig a fiunkra, Eddie-re. Elég közel van Londonhoz, ha körül akarunk nézni, de kellően távol ahhoz, hogy egy időre hátat fordítsunk a nyüzsgő városi létnek. Egy spanyolországi nyaralás gondolatával is eljátszottunk, de aztán elvetettük. Túl sok pénz, túl sok nyűg, mi legalábbis ezzel áltattuk magunkat. Jóllehet, Francis titokban megijedt a forró hotelszoba s a hozzá tartozó mimózaillatú teraszon eltöltött gyertyafényes esték gondolatától.

A férjem már a ház oldalánál álló virágcserép mögött kutat, a kulcsot keresi. – Jobb, ha felkészülsz a legrosszabbra – borzolja az idegeimet a megjegyzésével, miközben a kezében meglóbálja a kulcsot. – Most következik az a jelenet, amikor a házban rátalálunk a hullákra, amelyek már oszlásnak indultak.

Nem találom valami humorosnak Francis közbevetését, méltatlankodva forgatom a szemeimet, és igyekszem túltenni magamat az erős borzongáson, amely végigfut a gerincemen. Mégiscsak van valami furcsa és végzetszerű abban, hogy settenkedve behatolunk egy idegen házába. Hónapokkal korábban a tévében néztem egy műsort, amelyben egy őrült, vélhetően pszichésen kattant személy végigkajtatott egy kísértet járta házon, és azt igyekezett kideríteni, hogy az épületben történt egykori tragédiák mennyire ivódtak bele a falakba. Nevetségesnek tartottam a dolgot, ki is gúnyoltam, de akkor éjjel azt álmodtam, hogy rémisztően csendes szobákon és hűvös, sötét folyosókon haladok keresztül, miközben belélegzem az épületben terjengő fertőzött levegőt.

Francis kinyitja az ajtót a kulccsal, és hagyja, hogy feltáruljon előttünk a ház: mindketten csendben állunk néhány pillanatig a küszöbön. – Rendben – szólal meg végül Francis –, nincs okunk az idegességre, a zsaruk már itt voltak, és kipucolták a terepet.

Bágyadtan elmosolyodom, majd szemügyre veszem a ház belsejét. Ez a legüresebb ház, amelyet valaha láttam. A falakon nincs semmi, még egy árva tükör sem. Halvány fenyőfa padlódeszkákon simára gyalult fehér ajtók vezetnek a csaknem teljesen üres szobákba. Az egyik társalgóban egy fekete bőrkanapé terpeszkedik, masszívnak és erősnek látszik, ugyanitt még egy könyvespolc is áll, amin csupán néhány könyv hever. A folyosó végében megpillantom a konyhát – egyszerű, nyersfenyőfa asztal és egy csillogó-villogó sütő látható benne, mintha épp csak tegnap vásárolták volna.

– Szerinted ez… normális? – kérdezi Francis, és óvatosan megy előre a hallon át, közben be-bepillantgat egyik szoba után a másikba, végül pedig követ felfelé a lépcsőn. – Úgy értem, hogy nem elég…

– …otthonos – fejezem be a mondatát, miközben odaérünk a hálószobához. Ennek a szobának olyan a hatása, mintha egy modern művészeti kiállításon találnánk magunkat. A kétszemélyes ágyon csinos és takaros, tiszta sötét csokoládébarna színű paplan és két párna látható, az ágy mellett éjjeliszekrény, a sarokban egy gardrób, ám ebben sincs egyetlen személyes holmi, ahogyan a többi helyiségben sem.

Az egyik párnán egy fehér papír fekszik precízen félbehajtva. Átmegyek a szobán, miközben kihajtogatom a papírlapot; géppel írták a rajta lévő szöveget, kis betűkkel, és a sorokat középre zárták.

„Kedves Caroline! Remélem, élvezni fogod az itt-tartózkodást. További információt a konyhában, a prospektusban találsz. Kérlek, érezd magad otthon. Mindent használj bátran, amit csak a házban találsz. Szolgáld ki magad! S.”

Felolvastam Francisnek, aki már akkor fuldokolni kezd a nevetéstől, mielőtt még befejeztem volna a levél tartalmának ismertetését. – Mi az? – kérdezem tőle ingerülten. – Mi olyan mulatságos ebben?

Francisnek beletelik némi időbe, míg összeszedi magát. – Nem is tudom, hol kezdjem – feleli. – Ezt a levelet kizárólag neked írták, engem nyilvánvalóan semmibe vesz az üzenet szerzője. „Nyugodtan használd a nagy büdös semmit!” Meg az is furcsa, hogy itt hagyta neked az ágyon, mintha valami kis szerelmes levélke lenne, bár szerintem egy hivatalos meghatalmazás romantikusabb, mint ez itt.

– Igen… – Labdává gyűröm össze a levelet, és Francishez vágom, közben akaratom ellenére is elnevetem magam. – Biztos vagyok benne, hogy az üzenetet jó szándékkal írták. De abban igazad van, hogy nem egy remekmű. Nem kell minden időnket itt töltenünk, ebben az üres lakásban. Bemehetünk Londonba, étteremben is vacsorázhatunk. Nem értesz egyet velem?

Francis megvonja a vállát. – Talán.

Rápillantok a férjemre. Ahogy a légkör megváltozott közöttünk, a nevetést szinte beszippantotta a köztünk levő távolság. Túlságosan sokáig hallgattunk ahhoz, hogy ismét felvegyük a kedélyes és felszabadult társalgás fonalát. Nekitámaszkodom a hálószoba falának, és kinézek a tetőablakon át az erős, de még fagyos napsütésbe. Nem kell ránéznem a férjem arcára ahhoz, hogy tudjam, mit érez: elveszettnek és üresnek érzi magát, a lázadás és a sajnálat furcsa keveréke feszíti a mellkasát.

– Rendben – jegyezem meg, csak azért, hogy megtörjem a csendet valamivel, és miközben kimondom a szavakat, érzem, hogy a rémület egyre inkább úrrá lesz rajtam. Eddie már most nagyon hiányzik, ő az a híd, ami összeköt a férjemmel: a fiunk iránt érzett szeretetünk tart össze bennünket, és az, hogy rá összpontosítjuk a figyelmünket. Most azonban csupán egy klausztrofóbiás fenyegető érzés növekszik bennem, hogy be vagyunk zárva ebbe a minden családias hangulatot nélkülöző házba, és a következő hét napon át együtt kell élnünk az érzéseinkkel, amelyek olyanok, akár az időzített bombák. Nekünk pedig lábujjhegyen kell járnunk közöttük, nehogy egy csúnya robbanással érjen véget az a még nagyon is törékeny fegyverszünet, amelyet két évvel ezelőtt kötöttünk Francisszel, és amely átszövi és életben tartja a kapcsolatunkat. Különös módon még kapóra is jön, hogy ez a ház ilyen üres: annyira lecsupaszított, hogy nem lehet benne hol elrejtőzni. És bizony ez a lényeg. Már mindketten belefáradtunk a bujkálásba. Előbb vagy utóbb ki kell lépnünk a fényre, és fel kell mérnünk, hogy mi az, ami a mienk, és azt is mérlegelni kell, hogy ez vajon elég-e a közös folytatáshoz, vagy sem. Ahogy végigtörlöm a tenyeremmel az arcomat, nedves lesz.

– Az lesz a legjobb, ha kipakoljuk a táskánkat! – dobja be az ötletet Francis kényszeredett vidámsággal. És már hozzá is fog, hogy szétnyissa az ágyon fekvő táska cipzárját, amelyből aztán frissen és fürgén kiveszi a ruhákat, majd elsimítja rajtuk a ráncokat. – Az lenne a legjobb, ha eltennénk az útból őket. – Rám mosolyog, a tekintete tele van melegséggel, de én kiolvasom, mi rejtőzik e mosoly mögött. Itt az idő, hogy továbblépjünk, és az iménti kínos pillanatot eltemessük oda, ahonnan jött.

– Bemegyek a fürdőszobába – felelem –, ha visszajöttem, segítek neked. – Szükségem van pár pillanatra, hogy egyedül lehessek.

A szívem a torkomban dobog, miközben kimegyek a folyosóra, ahonnan a fürdőszoba nyílik. Lépteim meglepően hangosak, miközben végigmegyek a fényes padlódeszkákon, éles roppanások visszhangzanak a csendben. Szaporábban kezdek lépdelni. Egy pillanatra ez a jelenet különös módon arra emlékeztet, amikor gyermekkoromban végigsiettem azon a folyosón, amely a szüleim szobáját és az én szobámat kötötte össze – furcsa, természetfölötti, érthetetlen, kissé halovány érzés vesz rajtam erőt, mintha nem lennék egyedül.

Lerázom magamról az emlékképet, és kinyitom a fürdőszoba ajtaját. Egy újabb ragyogóan tiszta helyiségben találom magam, amely makulátlan és fényes: márványfalakkal és -padlóval, fémkiegészítőkkel. Az ablak pár centire nyitva van. Könnyű szellő áramlik be a kis nyíláson, kissé megemeli az inggalléromat.

Már épp beljebb akarok menni, amikor földbe gyökeredzik a lábam: egy vázát pillantok meg az ablakpárkányon. Halvány rózsaszín rózsák vannak benne, csodálatos csokorba rendezve, a bimbók épp most kezdik bontogatni a szirmaikat. Minden erőmmel azon vagyok, hogy tiltakozzam a gondolataim ellen, amelyek hirtelen elöntenek. Csalódottság fut végig egész testemen – mindössze a másodperc törtrésze alatt történik mindez –, hiába küzdök az elkerülhetetlennel – az emlék szinte arcon üt, és mintha felrobbanna bennem –, túlságosan élénk kép ez ahhoz, hogy semmibe vegyem. Hiábavaló volt az elmúlt hónapok elfojtása és tagadása – mert elegendő pár rózsaszín virágszirom, és máris megváltozik minden: csupán ennyi elég ahhoz, hogy ismét befészkeld magad a fejembe.

OTTHON

Caroline, 2012 decembere

Ismét egyedül ébredek. Alvás közben elterpeszkedtem az ágynak azon az oldalán, ahol te szoktál feküdni. Az ágynemű a te részeden hideg. Már nem emlékszem, hogy együtt feküdtünk le az éjszaka, vagy külön aludtunk el.

Az ágy mellett az óra háromnegyed hetet mutat, és a szobába a függöny résein át lehangoló, szürke fény szüremkedik be. Öt-tíz perce fekszem a hálószobában, és figyelem, hogy hallok-e beszűrődni valamilyen hangot vagy zörejt. De semmit sem hallok. Lassan kikászálódom az ágyból, és felkapom a köntösömet. Éles fájdalom hasít a homlokomba, mire az ágy mellett álló asztal felé nyúlok egy pohár vízért, de a pohár üres. Valahogyan sikerül előhorgásznom egy kis doboz fájdalomcsillapítót. Két tablettát víz nélkül lenyelek, és összerándulok, amikor a keserű, krétaszerű gyógyszer végigkaparja a torkomat. Megpillantom az arcomat az ajtó melletti tükörben, és beleszédülök a látványba. A bőröm sápadt, a szememet elcsúfítja az elkenődött szemfesték. Ritkán mosom le a sminkemet lefekvés előtt.

Csendben átmegyek a hallba. Most már hallom a nappaliból kiszűrődő kellemetlen és könyörtelen hangokat: drámai hangvételű zene, szaggatott, morajló hangok. Kinyitom az ajtót, és belesek a szobába. A laptop halkan zakatol odabent, és a képernyője kissé megvilágítja az egyébként sötét szobát. Ott ül Francis, a fejét az egyik kezére támasztja, a könyöke a kanapé karfáján pihen. A képernyőt bámulja. Valamilyen skandináv krimit néz: krémszínű és bézs berendezés, fáradt és elgyötört, uniformisba öltözött rendőrök beszélnek idegen nyelven, a hanghordozásuk elkínzott, csak rövid, kurta mondatokkal váltanak szót egymással.

– Francis – szólok, de rám se hederít.

Dideregve ülök le a kanapé szélére. – Nem jöttél be a hálószobába, és nem feküdtél le mellém – jegyzem meg. Ezt csak feltételezem a jelekből, de nem veszi a lapot, alig észrevehetően megvonja a vállát.

– Itt aludtam – nyögi ki végül. – Aztán felébredtem. – Az arca kifejezéstelen, mintha megdermedtek volna a vonásai: alig mutat életjelet. Még mindig a képernyőt bámulja. Mostanában az alváson kívül alig csinál valamit, mégis, amikor ránézek, azok a fekete-fehér fényképek jutnak eszembe, amelyeken az áldozatok láthatóak, akiket a fogvatartóik napokon át alvásmegvonással kínoztak.

– Ez szégyen. Megalázó – mondom. Fogalmam sincs, hogy mi ébreszthette fel Francist az éjszaka közepén. Többé már nem nyitott könyv számomra. Régebben olyan könnyedén tudtam olvasni benne, mint ahogy levegőt veszek, és úgy értelmeztem a gondolatait, mintha az enyémek lennének. Most azonban olyan számomra, akár egy erőd. Azzal telik az időm, hogy tétován és ügyetlenül kotorászom a sötétben, hogy megtaláljam a kulcsot hozzá, de sehol sem lelem.

Vége a filmnek. Már a szereplők és a készítők névsora fut, szürke háttér előtt kis, elmosódó betűkkel kiírva. A feliratok közben sötét, szomorú, baljóslatú zene szól, olyan kérlelhetetlenek a hangok, hogy úgy érzem, nyomban megfulladok. Ekkor veszem észre, hogy az egész testem forró. Egy pillanatig úgy érzem, elájulok. Erősen hunyorítok és pislogok, a körmeim hegyét a tenyerembe nyomom. – Dolgozol ma? Bejelentkezett hozzád mára valaki? – firtatom, de közben rádöbbenek, hogy már nem is emlékszem, mikor ment be utoljára a klinikára. Megpróbálom elképzelni, hogy ez a mellettem ülő férfi ott ül a pszichiáter székében, és hallgatja, amit a páciense mond neki. Nagyon nehezen engedelmeskedik a képzeletem.

Francis elgyötörten néz rám, mintha valami kellemetlen dologra emlékeztettem volna. – Nem.

– Rendben – mondom tétován, és tudom, hogy nem kellene ezt tovább erőltetnem. De már túl késő. A szavak az ajkamra tolultak, és szinte önálló életre kelve törnek ki a számon. – Akkor mit fogsz csinálni? Van valamilyen terved mára?

Lecsapja a laptop tetejét, és most már semmi sem világítja meg a szobát: csaknem teljes sötétség vesz körül minket. – Nem – feleli ismét, némi idő elteltével. Pár percig a profilját bámulom, és azt akarom, hogy fordítsa felém a fejét, nézzen rám, de meg sem moccan. Végül feladom, felállok, és kimegyek a szobából.

A fürdőszobában lemosom az arcomról az előző esti sminket, és újat teszek fel. Egyszerre az arcomnak mindig csak egy-egy részletére figyelek, aprólékosan haladok, az egyik kis területet varázsolom élettelivé a másik után. Az alapozót vastagon kenem fel a bőrömre, majd a szemhéjamra teszek fel némi festéket, és a szememet fekete színű szemceruzával kihúzom. Végül sötét rózsaszínű rúzst kenek a számra, lassan és pontosan követve az ajkam vonalát, és egymáshoz préselve rögzítem rajtuk a festéket. Csak ezután lépek kissé hátrébb, és nézem meg, milyen lett az összhatás. Jól nézek ki. Jobban, mint kellene. Ennek ellenére nem szeretek tükörbe nézni. A szemeimbe nézni. Attól tartok ugyanis, hogy valami olyasmit látnék bennük, amit nem akarok elfogadni és nem akarom kifelé sugározni. Csalódottságot talán, vagy szomorúságot.

– Mami! Mami! – Eddie hangja szól odaföntről a hallból, amint kedvesen és panaszosan kérlelve hívogat. Rápillantok az órámra. Már csaknem fél nyolc, nemsokára mindkettőnknek útra készen kellene lennie. Aztán következik egy kiadós utazás az óvodáig, majd nekem busszal vissza kell mennem a városba, és kilenckor már ott kell ülnöm az íróasztalomnál. Közben pedig magam előtt látom Francist, amint egyedül marad a házban, és azon tűnődik, mihez is kezdjen magával. Gondolatban végigpörgetve is nagyon fárasztó ez számomra.

A legszívesebben visszamennék az ágyba. Ez csak úgy hirtelen villan át az agyamon, miközben lemegyek és kinyitom Eddie szobájának az ajtaját, és olyan tiszta és édes érzést kelt bennem, amilyen a víz. Beteget jelentek a munkahelyemen, a fejemre húzom a paplant, és még legalább nyolc vagy kilenc órát alszom, gondolom, de végül nem teszem meg.

– Jó reggelt! – üdvözlöm csengő hangon a fiamat, miközben széthúzom a függönyöket. Lehajolok hozzá, és megölelem. Jó érzés tölt el, amint meleg ki ujjacskáival a nyakamba csimpaszkodik.

Nekikezdek a mindennapos teendőknek. Öltözködés, reggeli, fogmosás. Egyszerre mindig csak egy dologgal foglalkozom, és az egyik követi a másikat. Csak így lehet túlélni az életet, megfelelni az általa szabott feladatoknak.

– Mit fogsz ma csinálni az oviban? – kérdezem Eddie-től.

Oldalra fordítja a fejecskéjét, látszik, ahogy komolyan megfontolja, amit kérdeztem tőle, magamban kuncogok rajta. – Nem tudom – dünnyögi. – Azt hiszem, játszani fogok valamit.

– Ez jól hangzik – mosolygok rá, ő pedig örömtől sugárzó arccal néz vissza rám, tudván, hogy valami tréfás megjegyzést tett az imént. – Fontos, hogy jól érezd magadat – teszem hozzá.

Húszszor óvatosan megfésülöm kisfiam szőke haját, magamban számolom, hogy hányszor húzom át fürtjein a fésű fogait. Eddie csendesen dünnyög magában, közben két műanyag játékot tesz az ölébe, és valamiféle bonyolult játékba kezd velük.

– Mit csinálsz? – kérdezem tőle, ő rám pillant, körbeforgatja szürke szemét, és résnyire húzza – látszik rajta, hogy nem bízik bennem, de a titkolódzása nagyon szórakoztatja. A fiam arckifejezése olykor nagyon megdöbbent, sokkal több érettségről árulkodik, mint ami egy két és fél éves gyermektől elvárható.

A fésülködést követően feladom Eddie-re a pólóját. – Menj, és köszönj el apától – mondom neki, ő pedig beviharzik a nappaliba. Hallom Francis hangját, ahogyan dicséri a kisfiú éles eszét, majd a lelkére köti, hogy legyen jó az oviban, és hozzáteszi még, hogy legyen szép napja. A férjem most egészen értelmesnek, sőt viccesnek hat, mint aki rajongásig szereti a fiát. Teljesen normálisnak tűnik. Ettől a gondolattól megkönnyebbülök, és lesietek a hallba, hogy csatlakozzam hozzájuk. Francis mosolyog, és megsimogatja a kisfiú fejét.

– Mi akkor most már elindulunk – mondom. Eddie kiszalad a szobából, mert már pontosan ismeri a napi rutint, végigtrappol a hallon az ajtóig, és ott vár rám. Amint kiment a szobából, a kellemetlen, rossz légkör megint visszatér, és körbeölel minket a férjemmel. Francis újra leül, felhajtja a laptopja tetejét, és megint a képernyőt bűvöli.

– Rendben – jegyzi meg.

– Nem felejted el, hogy el kell menned Eddie-ért? Ma ott kell lennem nekem is a munkahelyi partin. Emlékszel, hogy már említettem neked ezt, ugye? – kérdezem tőle.

Ingerülten pillant rám. – Tudom – csattan fel. – Már mondtad. Háromszor vagy négyszer.

– Remek – felelem, és tudatában vagyok annak, hogy a hangom indulatosan cseng. – Nos, ne várj meg ébren! – Ezek az elkoptatott frázisok a párbeszédünkben kiábrándítóan hatnak mindkettőnk számára.

Francis hátradől ültében, és felsóhajt, a legyőzöttek és a vereséget szenvedők sóhaját hallatva, amitől égnek áll a hajam. – Viszlát! – mondja közönyösen, én pedig hirtelen arra gondolok, hogy szeretném megérinteni. Azon tűnődöm, hogy sikerülne-e megváltoztatnom a helyzetet, ha odamennék elé, lehajolnék, és a kezembe fognám az arcát, végigsimítanám a haját, és megcsókolnám az ajkát. Erős késztetést érzek, de végül nem mozdulok.

Köszönök, majd még szeretnék mondani valamit, de nem jut eszembe semmi, amit hozzátehetnék.