A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sue Fortin: The Birthday Girl, Harper Collins, 2017

Fordította

HARCI ANDOR

© Sue Fortin

Hungarian translation © Harci Andor

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-83-0

Kedves barátaimnak, Laurának, Catherine-nek és Lucie-nak, akik mind tétovázás nélkül fogadták el meghívásomat, hogy a kutatás nevében eltöltsünk együtt egy hétvégét.

barát

1. főnév, egyes szám:

Valaki, akit különösen jól ismer és kedvel az ember, de nem ápol vele rokoni viszonyt.

2. főnév, többes szám:

Ha barátok vagyunk valakivel, akkor mindketten egymás barátai vagyunk.

1. fejezet

A barátságok építőkövei a fontos apróságok: az élet, az érdeklődési kör, a tetsző, vagy épp kevésbé szimpatikus dolgok, a csúcs- és mélypontok alkotta közös nevezők. Ezek adják a barátság anyagát, de saját jellegük is anyagi. Akár a csillagok az éjszakai eget, úgy tudják a barátok beragyogni a sötétséget. Egyes barátoknak szinte a létezéséről is elfeledkezünk, mégis tudjuk, hogy mindig kéznél vannak. Mások ragyogón robbannak be az életünkbe, teljesen elkápráztatnak minket az újdonság varázsával és nagy kalandok ígéreteivel csábítják el a lelkünket. Egyesek valóra is váltják ígéreteiket, mások csak csalódást okoznak, megint mások hatalmas ragyogással hasítják még egyszer végig az éjszakai égboltot, mielőtt hullócsillagként örökre eltűnnének az életünkből.

A legjobb barátaimra gondolok. Egy kezemen meg tudom számolni őket, és még az ujjaim sem fogynak el. Joanne, Andrea és Zoe az égboltom ragyogó csillagai. Remek kis csillagkép vagyunk így négyen: kitartunk egymás mellett, ügyelünk egymásra, megbocsátunk egymásnak.

Ez utóbbira emlékeztetem magam, miközben a kezemben tartott meghívót nézegetem. Tudom jól, hogy éretten, megbocsátással illene elfogadnom az ezáltal felém nyújtott olajfaágat.

Kedves Carys, Zoe és Andrea!

Negyvenedik születésnapomat ünnepeljük.

Tartsatok velem egy kalandos, rejtélyekkel, meglepetésekkel teli hétvégére, amilyet legvadabb álmaitokban sem tudnátok elképzelni.

Vasárnap este pedig sort kerítünk a nagy leleplezésre.

Péntek, szeptember 8. – hétfő, szeptember 11.

Találkozunk pénteken, reggel 9-kor a Chichester katedrálisnál.

Puszi: Joanne

Ui.: Mivel hétfőn van Carys születésnapja is, gondoltam, azt is megünnepelhetnénk.

Joanne két hónapja szólt nekünk, hogy jegyezzük fel a dátumot, vagyis inkább a hétvégét, és jelezte, előtte nem sokkal elárulja azt is, miről van szó. Én boldogan feledkeztem volna meg a harminckilencedik születésnapomról, de Joanne ragaszkodott a kettős ünnepléshez. Ahogy ahhoz is, hogy – bár őt köszöntjük elsősorban – számomra is meglepetés legyen az egész hétvége. Azt reméltem, hamarabb megtudjuk majd a részleteket, és lássuk be, hajszálra precízen számolta ki, hogy csak a hétvégét közvetlenül megelőző este tudasson velünk mindent, és egészen mostanáig egyáltalán nem volt hajlandó elárulni egy morzsányi részletet sem.

Átfordítom a meghívót, és meglátom a Joanne jellegzetes, hegyes, csúcsos kézírásával írt üzenetet.

Uui.: Tudom, milyen kemény volt minden az utóbbi időben, de itt a jóvátétel ideje. Gyere el! Fontos, hogy ott legyél.

Leülök a konyhaasztal mellé, és újra elolvasom a meghívót. Bizonytalan vagyok a lap hátoldalára körmölt üzenetet illetően, kissé… különös. Azt hiszem, ennél jobban nem tudnám megfogalmazni. A jelentésén töprengek, de mielőtt eszembe jutna bármi értelmes, megcsörren a mobilom.

Andrea Jarvis neve világít a kijelzőn.

– Hali – mondom, közben lerúgom a futócipőmet. A délutáni terepfutás alatt összeszedett sár száraz morzsái szétszóródnak a csempén, mint megannyi koszos hópehely. Magamban sóhajtok egyet a felfordulás láttán: néha cseppet sem vagyok jobb a tizenéves fiamnál. Átlépek a csatatéren, elindulok a hűtő felé, kiveszek egy üveg bort és kitöltök egy pohárral. Az ilyesmit általában a péntek estékre tartogatom, de mivel holnap kezdődik a görbe hétvége, úgy érzem, teljesen indokolt egy korty alkohol.

– Ne mondd, kitalálom: láttad a meghívót.

– Úgy, ahogy mondod – felel Andrea. – Te értetted az Uui.-t a tiéden?

– Amelyik jóvátételt emleget?

– Mit akarhatott ezzel mondani?

Vállat vonok, bár ebből Andrea nem észlelhetett valami sokat.

– Gőzöm sincs. Talán csak nagyon szeretné, ha ott lennénk. Talán úgy hitte, majd meggondoljuk magunkat, amikor kiderül, hogy valami szabadtéri, kalandtúrás hétvégét tervez.

– Engem cseppet sem zavar – válaszol Andrea. – Nem mintha korábban nem csináltunk volna hasonlókat. Tavaly mindannyian részt vettük azon a jótékonysági hegyi túrán, amikor megmásztuk a Snowdont. Azt megelőző évben volt a mountain bike-túra. Te abszolút a saját közegedben leszel.

Igaza van, akciófüggő vagyok, és a munkám a helyi Outward-bound{1} központnál manapság javarészt kielégíti a kajakozás, sziklamászás és hasonlók iránti, csillapíthatatlan vágyamat. Besegítek emellett az Edinburgh hercege-díj szabadtéri tevékenységeiben is, ezért nem vagyok kimondottan ideges attól, amit Joanne tartogathat számunkra.

– Nekem ez olyan lesz, mint amikor a pincér étterembe megy – felelem. – És azért téged se kell félteni.

– Meglehet, de amióta én vezetem az edzőtermet, az időm nagy részét egy íróasztalnál töltöm. Levezettem pár napja egy magas intenzitású aerobicórát, és a végén már azt hittem, ott maradnak a lábaim.

– Nem lesz vészes. Zoe-val beszéltél már a meghívóról? – kérdezem, mikor újra leülök az asztal mellé. Vetek egy pillantást a hivatalosnak tűnő levélre, amit hazatérésem után a meghívóval együtt vettem fel a lábtörlőről, és odébb tolom. Majd elolvasom később.

– Neki sincs lövése arról, mit jelenthet az a hátulján. De átment túlmozgásos labradorkölyök-üzemmódba. Teljesen izgatott, alig várja már a hétvégét, és Joanne-t elmondhatatlanul csodálatos embernek tartja.

Belenevetek a poharamba, miközben Andrea tökéletes Zoe-imitációját hallgatom a telefonban, aki a lelkesedése és izgatottsága mértékével egyenes arányban képes egyre magasabb hangon csipogni.

– Már késő, nem gondolhatod meg magad – mondom végül.

– Na de micsoda szörnyűség lenne, ha épp most találna leverni a lábamról valami emésztőrendszeri nyavalya!

– Meg se forduljon a fejedben! Megegyeztünk, emlékszel?

– Nem zárom ki, hogy amikor végigcsináltuk azt a három muskétás-féle mindenki-egyért baromságot, erős alkoholos befolyás alatt álltam.

– Ígéretet tettél, és az ígéreteket nem illik megszegni. Akkor főleg nem, ha a legjobb barátodnak teszed őket. Ráadásul ez az én születésnapom is.

– Azt hiszem, ezt hívják zsarolásnak.

Felnevetek, amikor magam elé képzelem Andrea mogorva arckifejezését.

– De most komolyan, Andrea. Most nem fújhatsz visszavonulót. Joanne meg is ölne.

– Hmm. Amikor azt mondta, meglepetés, én titokban valami wellness hétvégében reménykedtem. Tudod, bolyhos fürdőköpenyek, manikűr, csupa kényeztetés meg pihenés.

– Nézd, mondtam már korábban is, szerintem így szeretne kiengesztelni minket, amiért olyan rideg volt az utóbbi időben. – Miközben ezt mondom, magamban elismerem, hogy ezzel inkább a Joanne és köztem mostanság uralkodó viharos viszonyra reflektálok. Régebben nagyon közel álltunk egymáshoz, de történt egy s más, amitől a barátságunk egyensúlya megbillent, ez pedig űrt hagyott a szövetségben.

Beáll a csend, mindketten a hétvégével kapcsolatos érzelmeinken töprengünk. Andrea szólal meg újra:

– Szerintem tartozom neki ennyivel. Mármint hogy adok neki egy esélyt arra, hogy jóvátegye azt, ahogyan azóta viselkedik, amióta átvettem az edzőtermet.

– Az még mindig tart köztetek? Azt hittem, már rég elült a pora is.

– Fogjuk rá. Én speciel már rég lezártam, de Joanne nem. Valamiért úgy érzem, még mindig dühös rám. Nem igazán tudom megmagyarázni, belőni sem pontosan, de mindig érzek a felszín alatt valami feszültséget, amikor beszélünk. Érted, mit akarok mondani?

– Mhm… Igen. – Mintha csak a kettőnk közti elmérgesedett viszonyról beszélt volna.

– Na, mindegy, mint említettem, adok neki egy esélyt a jóvátételre. De ha újra belekezd a litániába arról, hogy partnerek is lehetnénk, ehelyett nekem dolgozik, akkor sajnálom, de nem fogom befogni a számat és nem fog érdekelni, hogy épp a negyvenedik születésnapját ünnepeljük.

– Ugyan mikor szoktad te befogni a szádat, drágám? – kérdezem.

– Azt hiszem, egyszer volt rá példa, még 1986-ban… de lehet, hogy tévedek – válaszol kacagva. – Mindegy. És ha már így megtiltod, hogy ellógjam a hétvégét, akkor jobb, ha megbeszéljük, mi legyen holnap. Alfie-val mi a helyzet, átjön a hétvégén?

– Még nem jött haza a gimiből. Öt-öt ellen foci van, azt mondta… De igen, nem változott a terv, nálatok tölti a hétvégét. Bradley-vel együtt megy majd haza. Biztos, hogy Colinnak nincs ellenvetése?

– Ugyan már, teljesen elemében lesz. Kaja-házhozszállítás és videojátékok, maximálisan fiús hétvége lesz.

– Kedves tőle, igazán hálás vagyok érte.

– Ugyan már. Tudod, hogy bármikor. Bár meglep, hogy Alfie nem Joaenne-éknál tölti a hétvégét, Rubyval és Oliverrel.

Nem is foglalkozom a gyomrom rándulásával Joanne lányának említésekor. Pont ugyanolyan érzés, mint amikor a hullámvasút leér az első meredek lejtő legaljára, és még pár másodpercig eltart, amíg a gravitáció a súlytalanság állapotából visszaszerzi magának a belső szerveket. Megszoktam már. Amilyen bizonyossággal a Nap felkel minden egyes nap, úgy kezd a gyomrom is lebegni, valahányszor valaki kimondja Ruby nevét. Mint mindig, most is hibátlanul veszem ezt a kanyart.

– Szerencsére Tris sincs otthon hétvégén, így Ruby Joanne anyjánál lesz majd. – Igyekszem a lehető legsemlegesebb hangot megütni, miközben gondolataim már réges-rég egészen máshol járnak. Ha a barátaim képezik a csillagképet, ami utat mutat az életemben, akkor Ruby a fekete lyuk, amelynek hatalmas gravitációs vonzásától semmi, még a fény sem menekülhet: magához húz, majd felemészt mindent. Tudom. Láttam már éjszakai égboltom csillagait, ahogy áthaladnak a határon – a fekete lyuk eseményhorizontján, ahonnan már nincs visszaút –, és tűnnek el örökre, míg mások a peremvidéken ingadoznak, óhatatlanul egyre közelebb és közelebb kerülve, míg aztán már képtelenek visszafordulni.

Erővel igyekszem a beszélgetésre koncentrálni. Andrea egy filmről csacsog, amit a moziban játszanak, és Colin talán elviszi a fiúkat megnézni. Hagyom még csevegni egy darabig, mielőtt a beszélgetés lassan magától veszti el a lendületét, majd Andrea le is zárja egy „Na jól van, jobb, ha indulok. Akkor találkozunk holnap reggel”-lel.

– Aha. Akkor holnap. Cserben ne hagyj!

– Ugyan, mikor hagytalak én cserben?

A hívás után egy darabig elücsörgök még a konyhaasztalnál, a meghívót nézem, közben újra és újra Andrea szavait ismételgetem magamban.

Soha nem hagyott cserben. A legsötétebb időszakomban is tudtam rá támaszkodni, amikor Darren öngyilkos lett. „Erre valók a barátok – mondta egyszer. – Egymás gondját viselik.”

Sóhaj bukik ki az ajkaim közül, elhessegetem Darrennel kapcsolatos gondolataimat, hogy a következő négy napra tudjak koncentrálni. Annak ellenére, hogy Andreának az előbb bizonygattam, milyen pompás hétvége lesz, saját kételyeim egyre tapinthatóbbak. Talán túl nagy elvárásaim vannak a békülést illetően. Vajon őszintén, szívből el tudunk felejteni egymásnak mindent? Még ha szeretnénk is, vajon tényleg össze tudjuk foltozni alaposan megtépázott barátságunkat, vagy a nem is túl távoli horizont egy újabb fekete lyukat rejt?

Hányszor hazudtál saját magadnak? Gondolom, már nem is tartod számon. Életed minden egyes napján kénytelen vagy hazudni magadnak. Annyira így van ez, hogy már könnyedén lesiklik a nyelvedről. Sőt, talán még te magad is elhiszed már. Lehet, hogy mindenki mást átejthetsz, de engem nem fogsz.

Hallom az emberek hangjában a szánalmat, látom a tekintetükben az együttérzést, amikor rólad beszélve jelentőségteljesen összenéznek. El sem tudom neked mondani, mennyire gyűlölöm ezt. Egy csepp együttérzést sem érdemelsz tőlük, de mégis meg tudok nekik bocsátani. Nagyon körültekintően raktad össze ezt a hamis történetet – a gyászoló özvegyet –, ami mögé elrejtőzhetsz, valahányszor egy barátod túl közel kerül az igazsághoz, vagy túlzottan érdeklődni kezd a múltad iránt és olyan kérdéseket tesz fel, amelyek rést üthetnek a csalárdságod falain.

Ahogy Shakespeare mondta volt, „az igazság végre kisül”{2}. Rendkívül türelmes voltam, a megfelelő pillanatra vártam, hogy egyszer majd megfizethess azért, amit tettél. És most végre eljött az idő. Szinte alig hiszem. A testem remeg a várakozástól és az izgalomtól amiatt, amit az elkövetkező néhány nap tartogat. Hatalom van a kezemben, és végre bosszút állhatok.

PÉNTEK

2. fejezet

– Na, jól van, Alfie, én most megyek – mondom, bekukkantva fiam szobájának ajtaján. Elképedve látom, hogy még mindig az ágyban fekszik. – Nem kellene lassan felkelned?

– Ne nyaggass! – érkezik a fejére húzott takaró alól a fojtott válasz.

Az órámra pillantok. Nem vesztegethetem tovább az időt, és szinte gondolkodás nélkül rántom meg Alfie takarójának végét, mire előbukkan túloldalt a feje és a válla. – Gyerünk már, fel kell kelned!

– Hé! – ül fel, és megmarkolja a takaróját. – Ezt meg miért csináltad?

– Azért, hogy felkelj végre. El fogsz késni az iskolából. Nekem meg mennem kell.

– Én ugyan nem állok az utadba. Menjél!

– Alfie! Felkelni! Most! – Újra elindulok a takaró vége felé, de ezúttal számít rá, és szorosan tartja a válla köré tekerve.

– Fejezd már be és húzzál el!

Ügyet sem vetek a szabadszájúságra. Vannak csaták, amikbe bele sem érdemes kezdeni.

– Kifelé az ágyból! – mondom hajthatatlanul.

Váratlanul ér a gyorsaság, amivel Alfie egy másodperc törtrésze alatt kivetődik az ágyból, és közvetlenül elém áll.

– Felkeltem. Most jó? – morog rám. Az arca alig centikre van az enyémtől, áporodott reggeli lehelete teljesen telibe kap.

– Oké – mondom, majd teszek egy lépést hátrafelé, közben azt kívánom, bárcsak kétszer is meggondoltam volna, mielőtt harcba bocsátkozok vele. Eltalálom a sarkammal a hálószoba ajtajának alját, amitől az ajtó heves remegésbe kezd és a lapockáim közé fúródik az éle. A fájdalom hatására röviden feljajdulok.

– Azt hiszem, ezt hívják karmának – mondja Alfie. Elrobog mellettem, közben vállal megtaszít. – Nem azt mondtad, hogy menned kell? El fogsz késni, ha nem iparkodsz. – Becsapja maga mögött a fürdőszoba ajtaját.

Igyekszem valami választ kicsikarni belőle, amikor a csukott ajtó előtt állva elköszönök, de csak a zuhany teljes nyomáson zubogó vize felel.

Általában ilyenkor igyekszem kissé elsimítani a dolgokat, mielőtt lelépek, de ma nincs erre időm, és azt hiszem, Alfie szándékosan tölt a szokásosnál több időt a zuhany alatt, nehogy sikerüljön enyhíteni a bűntudatomon, és hogy békülés nélkül kelljen elválnunk egymástól.

Az úton sétálva azon tűnődöm, milyen szelíd volt ez a mai összetűzés. Néha sokkal keményebbek köztünk a viták és konfrontációk. Eszembe jut, milyen lesz, amikor majd kirepül, és azon tűnődöm, vajon jobbá válik-e akár egy cseppet is a kapcsolatunk. Kimerít ez az érzelmeimet felemésztő status quo, és már nagyon vágyom az egyedüllétre, a csendesebb napokra. Mielőtt az utca végére érnék, máris bűntudatot érzek, amiért előre örülök a hétvégének, és emlékeztetem magam arra, hogy nem Alfie tehet róla, hogy olyan lett, amilyen, hanem én.

A gerincem fájni kezd a hátizsáktól, pedig alig egy kilométernyit kell csak cipelnem, és gyaníthatóan az ajtó sem tett valami jót a hátamnak, mivel megérinteni is alig tudom fájdalom nélkül. Befordulok a sarkon a South Streetre. A boltok sötét ablakai és csukott ajtajai, amelyeket nemsokára felvernek éjszakai szendergésükből az első, kora reggel érkező eladók, jelenleg más célt sem szolgálnak, mint hogy visszatükrözzék a közelgő eső látványát. Megigazítom hátizsákom pántjait és még feljebb rántom a vállamon, miközben az utca vége felé tartok, a kereszteződéshez, ahol egymásba torkollik a négy legnagyobb bevásárlóutca, és amelynek egyik sarkát a város katedrálisa uralja. A járda mentén álló padokat pásztázom, majd végignézek a templom körüli udvaron.

Andrea a középső padon ül, egyik kezében eldobható kávéspohár, a másikban a telefonja. Kiszúr, és a mobilt tartó kezével integetni kezd.

Odakocogok hozzá.

– Juhhéj! Hát eljöttél. Ráadásul te vagy az első. Egészen be lehetsz lelkesülve. – Kiszabadítom a karjaimat a pánt rabságából, a betonra eresztem a hátizsákot, majd lehuppanok Andrea mellé a padra.

– Lelkes ám, mint kiskölyök a cukrászdában – válaszolja. – Az igazat megvallva Colin hozott el ma reggel, hogy ne kelljen buszoznom. Véletlenül se keverd össze a tömegközlekedéssel szembeni viszolygásomat a lelkesedéssel. – Lenyúl, és elővesz egy másik poharat a pad alól, majd a kezembe nyomja. – Tessék, neked is hoztam egy lattét.

– Köszi. – Átveszem a poharat, és óvatosan a számhoz emelem, egy apró korttyal ellenőrizve az ital hőmérsékletét. – Zoe-nak még se híre, se hamva?

– Az előbb küldött egy üzenetet. Azt mondta, öt percen belül itt van.

– És Joanne nem mondott semmit arról, hogy most mi jön? – Valamivel magabiztosabban kortyolom tovább a lattét, miután úgy ítéltem meg, a forrósága már épp elviselhető.

– Nem. Egy mukkot sem. Szóval itt ülünk majd, és várunk – mondja Andrea. A pad fa háttámlájának dől, és csücsörít. Ezt általában akkor szokta csinálni, ha épp töri a fejét valamin. Várom, hogy megszólaljon. – Tudom, hogy azt mondtad, esélyed nyílik újra rendes kerékvágásba terelni a barátságotokat, de kétlem, hogy Joanne és köztem valaha is teljesen helyreáll minden. Megváltoztak a körülmények, és nem hiszem, hogy ezzel képes lesz megbirkózni.

– Igyekezz pozitívabban hozzáállni! Talán most próbál majd meg a maga módján bocsánatot kérni. – Nem szeretném újra felszítani a kétség lángjait, amelyeket sikeresen oltottam el, mielőtt tegnap este lefeküdtem volna. – Nézd, Joanne most lesz negyven. Talán ráébredt, mennyire fontos, hogy az embernek jó barátai legyenek. Igen, előfordulnak köztünk néha nézeteltérések meg mosolyszünetek, de ha mindent összevetünk, a barátságunk akkor is többet ér.

Andrea felém pillant.

– Ennél azért kicsit jobban erőltesd meg magad, ha meg akarsz győzni.

– Őszinte leszek. Késő este, miután beszéltünk, tényleg azt gondoltam, hogy ez nem is annyira jó ötlet. Talán jobb, ha nem bolygatjuk a múltat.

– Hát nem épp erről beszéltem én is?

– Tudom, egy másik részem viszont azt mondja, ha Joanne így akar bocsánatot kérni, ez remek alkalom arra, hogy végre tiszta vizet öntsünk a pohárba. Így talán mégis minden olyan lehet újra, mint volt.

– Ez igaz, de Zoe számára elég furcsa lesz. Nem hinném, hogy ők valaha bármin is összevesztek volna Joanne-nel.

– Ez nekem is eszembe jutott. Az az elméletem, hogy Zoe lesz a kirándulásunk jószolgálati nagykövete.

– De mi végre ez a nagy titkolózás? Miért nem hívott meg minket egyszerűen egy étterembe? A normális emberek nem így szokták?

– Jusson eszedbe, hogy Joanne-ról beszélünk. Ő mindig is imádta ezt az ármánykodósdit. – Játékosan megpaskolom Andrea combját. – Biztosan ragyogóan fogjuk érezni magunkat.

Mindketten a kávénkat kortyolgatjuk, amikor megpillantom Zoe semmivel össze nem téveszthető, 180 centis alakját átvágni a katedrális melletti pázsiton. Egy sporttáska lóg a válláról, szőke haja lófarokba fogva, jóganadrág van rajta és tornacipő. Úgy fest, mint aki edzeni igyekszik, nem egy hétvégi kalandtúrára. Odaintek felé.

– Sziasztok, csajok! – szólal meg. – Ideértem. Hű, kávé, az enyém? – Átveszi Andreától a felé nyújtott poharat. – Pompás. Akkor mindannyian felkészültünk erre a rejtélyes, kalandokkal teli hétvégére? – Szélesen mosolyog. Egy izgatott gyerekre emlékeztet, aki alig várja a karácsony estét.

– Aha, Andrea már repesve várja – mondom az újonnan érkezőre kacsintva.

Zoe előhúz egy lapot a zsebéből. Azonnal felismerem a fekete meghívó fehér betűit és a Joanne által körmölt utóiratot. Hangosan felolvassa. „Tartsatok velem egy kalandos, rejtélyekkel, meglepetésekkel teli, hétvégére, amilyet legvadabb álmaitokban sem tudnátok elképzelni.” – Majd végignéz rajtunk. – Ugyan mi nem tetszik ezen?

– Nekem leginkább az a „meglepetésekkel teli” szakasz – mondja Andrea. – Nem is említve azt a zagyvaságot a jóvátételről.

Zoe vállat von.

– Imádom a meglepetéseket. Kíváncsi vagyok, mit süthetett ki nekünk.

– Ó, egek! Fogalmam sincs, hogy is tudnám felvenni a harcot a lelkesedéseddel ezen a hajnali órán – feleli Andrea a fejét ingatva. – Istennek hála, hoztam magammal némi vodkát. Na, lássuk, merre rejtőzik. – Majd nekiáll a hátizsákjában turkálni.

Versenyt röhögünk Zoe-val.

– Ó, ha az ügyfeleid megismernék a valódi énedet – mondja. – Na, jó, most akkor mi lesz? Tud bárki valamit?

– Hát, gondolom, megvárjuk Joanne-t – felelem, miközben nézelődöm, hátha felfedezem hírhedt házigazdánkat valahol.

Egy fekete családi autó gurul be a járda mellé, szinte végszóra. A hátsó ajtó automatikusan oldalra csúszik, a sofőr pedig röviden rátenyerel a dudára.

– Ez a miénk lesz – lelkendezik Zoe. – De izgi!

– Lehet. De az is lehet, hogy épp most fognak elrabolni – kontráz rá Andrea, felmarkolva a hátizsákját.

Én is a vállamra dobom a sajátomat, és követem Zoe-t a kocsihoz, félig üres lattéspoharamat menet közben hajítom be a kukába.

Szőke barátnőnk tétovázás nélkül ugrik be a kocsiba.

– Hű, milyen kis sikkes itt minden – szól ki felénk.

Összenézünk Andreával, amikor odaérünk a járda szélére. A járművet vizsgálgatja.

– Határozottan nem tűnik furgonnak. Enyhén megnyugtat a gondolat, hogy úgy néz ki, mint egy puccos, nagyobbacska kombi. Joanne pont egy ilyet bérelne ki.

– Gyertek már, marha sok hely van! – sürget minket Zoe. – És itt egy boríték, rajta a neveinkkel.

– Ezek szerint odabent sincs nyoma egy Joanne-nek? – Először a hátizsákomat lököm be, majd bemászom a kocsiba és beülök a menetiránnyal szembeni ülésre. A vállam fölött a sofőrre pillantok. Középkorú férfi, aki, ha jól látom, inget és nyakkendőt visel. – ’Reggelt! – köszönök neki mosolyogva.

– ’Reggelt – válaszol a tükörből visszanézve rám.

– Hova megyünk?

– Attól tartok, ezt nem árulhatom el. Csak a legszükségesebbet mondhatom el – feleli, ujjával megkocogtatva az orrát. Testhelyzetet vált és átnyúl az anyósülésre, majd felemel onnan egy apró szövetzsákot. – Mrs. Aldridge azt kéri Önöktől, hogy tegyék a mobiltelefonjaikat ebbe a zacskóba.

– Micsoda? – zuttyan le Andrea az ülésére. – Szó sem lehet róla!

– Sajnálom, de Mrs. Aldridge azt mondta, ez is a meglepetés része. Tudomásom szerint minden ott lesz a borítékban.

– Ide vele! – kiált fel Andrea, és kirántja a borítékot Zoe kezéből. Feltépi, majd hangosan olvasni kezdi a levelet.

Kedves hölgyeim!

Immár mindannyian itt vagytok a fedélzeten, és megkezdődhet az utazás első fázisa. Remélem, nincs ellenetekre az általam választott jármű. A legjobb barátaimnak a legjobb dukál.

Zoe, számításaim szerint nagyon izgatott vagy, és alig várod már, hogy megtudhasd, hova mentek. Imádod a titkokat és a meglepetéseket, talán még nálam is jobban, de azt hiszem, ezúttal én nevetek majd a végén.

Andrea, felteszem, most épp a szemöldöködet ráncolod és átkozódsz, amiért ilyen nagy susmus övezi a dolgokat. Bocsi! Tudom, hogy ez ellentétes az alapvető ösztönöddel, hogy te irányítsd a dolgokat!

Carys, úgy képzelem, te csak ülsz ott, igyekszel mindent magadba szívni és megpróbálod kitalálni, mi lesz a következő lépésem. Közben azon tűnődsz, hogyan reagálj, és vajon túljárhatsz-e az eszemen. Igazam van? Fogadni mernék rá. Hahahaha!

Nos, drága barátnéim, ne vesztegessétek az időtöket a sofőr vallatásával. Rendkívül busásan fizettem a hallgatásáért cserébe. Megközelítőleg egy órás út áll előttetek, dőljetek hátra, lazítsatok!

Kérlek, legyetek már oly drágák, és adjátok át neki a telefonjaitokat. Nem szeretném, ha valamelyikőtök csalna, és megnézné a térképet.

Ó, igen, van egy kis pezsgő az ülés alatt. Csin-csin!

Imád benneteket:

Joanne

A sofőr megrázza a zacskót, majd felém nyújtja. Vonakodva teszem bele a mobilomat.

– Tartsuk be a szabályait – legyintek, bár a legkevésbé sem örülök neki. Mi van, ha Alfie beszélni akar velem? Vagy Seb? Egyedül az vígasztal, hogy Joanne nagy valószínűséggel visszaadja majd őket, amint megérkeztünk, és hogy csak így tudja biztosítani, hogy meglepetés maradjon a célállomás.

– Legyen ez is Joanne születésnapi ajándéka – mondja Zoe, és ő is bedobja a telefonját a zacskóba.

Mindketten várakozó tekintettel fordulunk Andrea felé. Egy pillanatig igyekszik ellenszegülni, majd nagyot sóhajtva leejti a vállát, és előhalássza mobilját a dzsekije zsebéből.

– Ne zaklassuk fel a születésnapost, igaz, lányok? – kérdezi némiképp megbocsájtón. Átadja a telefonját, beleejtem a kis zsákba, majd az egészet átadom a sofőrnek.

– Na, ezzel is megvolnánk – mondom.

– Hmm – szólal meg Andrea, Zoe ölébe ejtve a levelet, mielőtt elkezd az ülések alatt matatni. – Merre is van az a pezsgő? – Előhúz egy hűtőládát, amiből poharak csilingelése hallatszik. – Aha. Telitalálat. Na, lássuk, mi van itt? Prosecco három pohárral. Teljesen jellemző Joanne-re, hogy üvegből vannak, nem műanyagból. – Minden szertartásosságot mellőzve előveszi a poharakat, és miközben a kocsi elhúzódik a járdától, ledurrantja az üveg dugóját. A kerekek útjába akadó kátyúk ellenére sikeresen megtölti mindhárom poharat. – Csirió!

Nem tudom, mennyi alkoholt vagyok képes magamhoz venni ilyen korán, de mivel nem akarok ünneprontó lenni, úgy döntök, inkább én is csatlakozom az ünnepléshez, és kortyolok egyet.

– Alfie-ról ki gondoskodik? – kérdezi Zoe.

– Andreáéknál lesz. Úgy tippelem, Bradley-val együtt egész hétvégén a tévére tapadva játszanak majd, és maximum enni állnak fel.

– Colin is elemében lesz – veti közbe Andrea. – Senki nem fogja zavarni a sportközvetítések bámulása közben.

– És a te srácaidra ki ügyel? – kérdezem Zoe-t.

– Hadrendbe állítottam anyut. A fiúk megpróbálták megértetni velem, hogy tizenöt és tizenhét évesen teljesen nyugodtan egyedül hagyhatom őket hétvégére. – A szemeit forgatja. – Ennyire nem vagyok ostoba! Ha az apjuk nem lakna olyan messze, akkor elmehettek volna hozzá, de szinte teljesen lehetetlen Liverpoolba vinni őket egyetlen hétvégére. Egyébként sem akartam tőle szívességeket kérni.

Jól megnyomja a tőle szót. Azt hiszem, soha életemben nem hallottam a szájából a volt férje nevét. Zoe a négyes fogatunk legújabb tagja, úgy egy éve költözött a környékre, miután zátonyra futott a házassága. Tiszta lappal akart kezdeni, mondta azon a reggelen, amikor először ültünk le közösen egy kávéra. Nem is emlékszem, melyikünk kezdett vele először barátkozni. Egyik nap megjelent a szokásos alakformáló óránkon, aztán már csak azt vettük észre, hogy utána együtt megyünk kávézni. Egyszerűen csak beillesztette magát közénk. Olyan volt, mintha örök időktől fogva ismernénk egymást. Új csillaggal bővült a csillagképünk.

Ahogy a kocsi lassan elhagyta Chichestert, kinézek az ablakon, hátha valami elárulja, hova tarthatunk. Észak felé indultunk el. Igyekszem magamban felidézni a környék térképét és átgondolni, hova juthatunk el egy óra alatt. Egészen biztosan elhagyjuk Sussexet. Bár fennáll annak a lehetősége, hogy ez is a meglepetés része, és visszatérünk oda, ahonnan indultunk. Simán kinézem Joanne-ból.

Úgy fél órával később a kocsi letér a főútról, és egy szűkebb úton halad tovább. Fák szegélyezik mindkét oldalon, útját állva a napfénynek. A kocsi ismét lefordul, de nem sikerül megnéznem, mi áll az útjelző táblán. Szemmel láthatóan útitársaimat sem aggasztja nagyon, mi lesz a végállomás. A proseccós üveg üres, Zoe épp egy újabbat igyekszik kinyitni, miközben Andrea a tegnapi spinningóráról áradozik, amit a helyi rögbicsapatnak tartott.

– Imádom a munkámat, de vannak napok, amikor még a szokásosnál is jobban – mondja lelkendezve. – Azok a rögbisek, Szűzanyám, na, ott aztán van kitartás. Az a rengeteg izmos láb. Azt se tudtam, hova nézzek. Na, jó, dehogynem tudtam. Értitek! – Nagyokat sóhajtva a kezével legyezi magát.

– Jaj, ne szédíts minket, tudjuk, hogy számodra csak Colin létezik – mondom. Bármennyire is szereti előadni, hogy állandóan a nyálát csorgatja az edzőterembe járó, kidolgozott izomzatú férfiak láttán, Colinnal atombiztos párost alkotnak.

A kocsi lassítani kezd és fokozatosan ritkulnak az út melletti fák is, majd teljesen elfogynak balról. Egy kis repülőtér tűnik fel helyettük.

– Farnstead repülőtér – olvasom el hangosan a táblát, mikor a sofőr bekanyarodik a kapun, és megáll a parkolóban. – Egészen biztos, hogy ide kellett minket hoznia?

– Határozottan – felel a sofőr. Kinyitja a kesztyűtartót, és elővesz egy újabb borítékot. – Ebben megtalálják a további utasításokat. Amíg végigolvassák őket, ezt elviszem a terminálhoz. – Magasba emeli a kis kék szövetzsákot, és otthagy minket a boríték társaságában.

Ezúttal Zoe olvassa fel az üzenetet.

– Megérkeztetek hát a Farnstead repülőtérre, amivel véget is ért az utazás első szakasza. Kezdődhet a második. Arra kérnélek benneteket, menjetek az induló járatok termináljára. A recepción találni fogtok egy, a nevemre lefoglalt járatot. Semmi aggodalom, útlevélre nem lesz szükségetek, csak a fényképes igazolványokra, amelyeket remélhetőleg, a kérésemnek megfelelően, magatokkal is hoztatok. Élvezzétek a kilátást. Hamarosan találkozunk! – Zoe izgatottságtól ragyogó tekintettel néz fel ránk. – Most tényleg kibérelt nekünk egy egész repülőt?

Húsz perccel később már egy kicsi, könnyű gépen ülünk, és még mindig sejtelmünk sincs arról, hová megyünk.

– Nyilván Anglián belül maradunk – mondja Andrea. – Bár nem mondanám, hogy kimondott élvezettel tölt el ez az izé. Még messziről sem hasonlít egy Boeing 747-re.

– Szerintem tök izgalmas – válaszol Zoe.

Andrea kétségbeesetten bámulja a mennyezetet.

– Ugyan már, Andrea, ne legyél ekkora buligyilkos! – mondom, a lábammal megbökve az övét. – Joanne rendesen odarakta magát. Lazíts, és élvezd a dolgot.

Andrea újra kétségbeesetten néz rám, de látom rajta, hogy csak félig őszinte.

– Majd akkor lazítok, ha odaértünk, bárhol is legyen az az oda, és végre újra szilárd talajt ér a lábam. – Benéz az ülés alá. – És itt még Prosecco sincs.

Összevigyorgunk Zoe-val. Andrea imád rájátszani az örökös vészmadár szerepére.

A pilóta igen kedves, de őt is alaposan lefizette Joanne, így nincs más választásunk, mint kifelé nézni az ablakon, durván megbecsülni, épp merre járhatunk, miközben alattunk elsuhan az Egyesült Királyság, és megtippelni, vajon hova tarthatunk. Kelletlenül veszem tudomásul azt a kényelmetlen gondolatot, hogy ebbe semmi beleszólásunk sincs. Joanne meglepetésekről alkotott elképzelései szó szerint vadonatúj magasságokba repítettek minket. És nem érzem jól magam attól, hogy az ő kegyeire kell bíznom magam.

{1} Az Outward Bound egy nonprofit, független, kísérleti oktatással foglalkozó nemzetközi szervezet, amely az egyéni és szociális készségek fejlesztését az átlagostól eltérő szabadtéri aktivitásokkal igyekszik elősegíteni. (A ford.)

{2}  Shakespeare: A velencei kalmár (Ács Zsigmond ford.)