A médium

Az Életben a legnagyobb úr a Halál

Dr. Jekkel Gabriella

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Borító: Erdős Juci

Korrektúra: Dr. Szaszúr Szabrina

A halál misztériuma

Kevesebb dolog van, ami annyira lenyűgözi, és egyben elrettenti az embereket az életben mint a halál. Amióta élet van a Földön, azóta foglalkoztatja az embereket, hogy mi történik velük a haláluk után. Az emberiség hajnalán csupán a természetes folyamat részeként létezett az elmúlás. Mint egy végtelenbe futó egyenes. A születés volt a kezdet, az élet, melynek ideje kezdetben csupán néhány évtizedre korlátozódott. Ezt zárta a halál, ami az emberiség kezdetén a véget, a befejezést jelentette.

Érdekes és egyben elgondolkodtató azonban az is, hogy már a primitív törzsek is tisztelték a halottaikat és magát a halált. Annak ellenére, hogy a halál folyamatát nem ismerték, a test elmúlását meghatározott rituáléval kísérték. Sok esetben áldozatot mutattak be az isteneiknek, üdvözölték őket és átadták a halott személy lelkét a részükre. Ők bizonyos képességeik vonatkozásában talán még olyan tudás birtokában voltak, amit az emberiség fejlődése során a gyorsuló világ és az egyre nagyobb eltávolodás a természettől a háttérbe szorított. A halál pedig egyre inkább a félelemmel és az ismeretlennel kötődött össze.

A  fejlődést  és  a  történelmet  pedig  átitatja  a  vér  és  a  halál.  A  folyamatos  háborúk,  a boszorkányüldözések, az ok nélküli tömeges halálos ítéletek és tömegmészárlások miatt az emberek egyre  jobban  hozzászoktak  a  halál  jelenségéhez,  mégsem  ismerték  meg  igazán.  Egyedül  egy dologban lehettek biztosak, hogy aki egyszer életet kapott, attól előbb vagy utóbb egyszer el is fogják venni. A végleges elmúlás, a távozás rettenetes gondolatokat ébresztett az emberiségben.

Sokan, az életük folyamán fontosnak érezték, hogy valami maradandót alkossanak, hiszen ha egyszer értük jön a halál, utána már nem vár rájuk semmi. Ott, akkor, mindennek vége.

Az emberiség megszületésével szinte egy időben megjelent a vallás, ami egy kicsit enyhítette a folyamatosan, az élet felett „lesben” álló haláltól való félelmet. A halál ugyanis – az emberek szerint –

bármikor jöhet. Olyan, mint egy fenyegető veszély, amelyről nem tudod, hogy mikor bukkan fel melletted azért, mert te vagy a következő. Sokan vigaszt találtak abban, hogy a halál után esetleg a Paradicsomba juthatnak, ehhez azonban bizonyos feltételeknek eleget kellett tenni még az életük során. Míg mások abban hittek, hogy a halál is csak egy állomás az életben, és utána a reinkarnáció révén újra és újra testet ölthetnek.

Az  emberek  többségének  a  halál  utáni  történések  elképzelését  illetően  azonban  az  elmúlt évszázadok alatt nem sokat változott a látásmódja. Vagy történik valami a halál után, vagy jön a nagy semmi. A test elporlad, az ember pedig megszűnik létezni.

Médiumok azonban mindig léteztek. Míg azonban az emberiség kezdetén, így például néhány törzsben  tisztelettel,  varázslóként  és  sámánként  fogadták  el  őket,  addig  a  középkorban  már  a különleges  képességekkel  rendelkező  személyek  nem  tartoztak  a  falu  vagy  az  adott  település közösségéhez.  Távol  éltek  a  közösségtől,  elhagyatottan,  egy  mindentől  távolt  eső  házban,  ahol

„varázslással” foglalkoztak. A számkivetettnek számító boszorkákhoz mégis nagyon sokan jártak, ha nagy volt a baj. Az asszonyok titokban, sírva látogatták meg őket, karjukon haldokló csecsemőjükkel, miután az orvosok már nem tudtak segíteni a gyermeken. Az orvostudomány pedig a középkorban nem fejlődött olyan tempóban, mint a közösségen kívül álló boszorkányok képességei, akik akkoriban gyógyfüvekkel és különféle rituálékkal sokszor többet tudtak segíteni a betegeken, mint az orvosok.

A középkori Európa pusztulásakor az emberek szinte együtt lélegeztek a halállal. A pestisjárvány idején megszokott látványt nyújtottak a holttestek az utcákon. A családokat karanténba zárták, miután akár egyikükön is megjelentek a betegség tünetei. Ők pedig hosszú napokig vagy hetekig éltek együtt a halottaikkal összezárva. Végignézték a szenvedéseiket és az élet végét, majd tudták,

hogy hamarosan ők következnek. Az emberek titokban felkeresték a boszorkányokat, akik ha mást nem, de vigaszt tudtak adni a haldoklók szeretteinek. Az emberek azonban egy idő után megtanultak együtt élni a halállal és a halottakkal. A lakosság hihetetlen csökkenését, a falvak elnéptelenedését pedig pont a boszorkányoknak tulajdonították. Az emberek tehát bármennyire is féltek a haláltól, ezt az  érzésüket  azzal  tudták  igazolni,  ha  bűnösöket  keresnek.  A  kívülállóként  ismert,  különleges képességekkel megáldott emberek pedig tökéletes célpontjai voltak a bizonytalanságuknak.

A modern világban talán a legnagyobb változást az utolsó évszázad hozta meg. Az ismeretlentől való félelem miatt az emberek legbelül szerették volna elhinni azt, hogy a halál után valóban van folytatás. De kimondani ezt még mindig nem merték, hiszen bolondnak tartották volna őket a nézeteik miatt. Néhány „különleges” ember ugyan mesélt arról, hogy a lélek halhatatlan. Voltak médiumok, akik elmondták, hogy az elhunyt lelkek köztünk „élnek”. Őket azonban még a század elején inkább sarlatánoknak, boszorkányoknak nevezték, akiket ugyan már nem égettek meg, de ki lettek rekesztve a társadalomból, mondván, hogy pszichésen beteg emberek, nem beszámíthatóak.

Csak akkor keresték fel tanácsért a látókat, amikor már komoly bajban voltak, esetleg önmaguk már nem tudták megoldani az életükben felmerülő problémákat.

Néhány évvel ezelőtt azonban nagyot fordult a világ, miután a fejlettebb országokban is elkezdtek megjelenni újra azok a médiumok, akik most már bátran hangot is adhattak a képességeiknek. Az emberek már nem utasították el őket, hanem bizakodva fordultak feléjük, abban bízva, hogy talán a halál  mégsem  a  teljes  megsemmisülést  jelenti.  Egyre  többen  kezdték  elfogadni  az  újjászületés lehetőségét. Azt, hogy talán már több életet is leéltek és az előttük álló idő tulajdonképpen végtelen.

A médiumok történeteire pedig egyre nagyobb hangsúlyt fordított nemcsak a hétköznapi ember, hanem a tudományos világ is. Ha pedig valamit a tudomány bizonyítani próbál, az emberek számára elég meggyőző érvnek számít.

Hiába  nyílnak  egyre  jobban  meg  az  emberi  érzések,  a  félelmeink  elől  sokszor  nem  tudunk elmenekülni. Legtöbbször megpróbáljuk önmagunk leküzdeni a félelmeinket. Ha azonban ez nem sikerül, akkor külső segítségre van szükség. A halál pedig egy olyan félelem, amit igazából egy másik ember nem tud megmagyarázni. Nem tudja elmondani, hogy miért ne aggódjunk az elmúlástól, hiszen valahol mélyen ettől az érzéstől mindenki tart. A legjobb tanács, amit legtöbbször ezzel kapcsolatban kaphat az ember az az, hogy ne foglalkozzon vele. Attól, hogy félelemben él, a halál nem fogja elkerülni.

Mivel az emberek többségét ez a válasz nem elégíti ki, ezért a vallásban keresnek menedéket és kapnak számukra megnyugtató válaszokat. A hit nagyon sok erőt ad. Az ember pedig ma már kiválaszthatja,  hogy  mely  vallási  tanok  állnak  hozzá  a  legközelebb.  A  halál  értelmezése  pedig vallásonként változik.

Már az ókori vallások is különválasztották a lelket a testtől. Az egyiptomi vallásban a halál utáni élet kiemelt szerepet játszott. Az akkori tanok szerint a halottak valahol távol, ahol a Nap nyugszik, mint lelkek élnek tovább. Ez a világ pedig a béke világa, ahol mindent a szeretet irányít. Nincs háború,  nézeteltérés  és  zsivaly.  Odajutni  azonban  nehéz.  A  halál  után  ugyanis  a  léleknek  egy démonokkal őrzött kapun kell áthaladnia az örök nyugalmat biztosító országba. Ha a démonok kérdéseire helyes választ is ad a lélek, utána még egy bíróság elé is kerül, ahol az érkező beszámol a leélt  életéről.  Csak  ezután  juthat  be  a  békét  jelentő  világba.  Ha  azonban  elbukik,  akkor  az oroszlántestű és krokodilfejű Halottfaló pusztítja el.

A keresztény hit szerint a lélek a halál után az életben tett cselekedetek alapján kerülhet jó és rossz helyre is. Az igazak a mennybe, míg a bűnösök a pokolra kerülnek. A lélek tehát itt is halhatatlan, de nem születik újjá. Egy esélye van itt a Földön és az alapján, hogy milyen életet élt, dől el, hogy az örökkévalóságot egy szép és biztonságos, vagy egy fájdalmas és félelmetes helyen

tölti el.

A kínai univerzalizmus az ősök tiszteletére épül. A kínai kultúra ezen kívül nagy hangsúlyt fektet a halottak iránti tiszteletre. Az elhunytra a még élők emlékeznek, megpróbálják visszahívni. Ez a szertartás minden esetben családi körben zajlik. A hitük szerint ugyanis a halottak lelke a halál után a szerettei körében marad. A temetés pompája, az emlékek és a házi oltár állítása is a léleknek szól.

Kezdetben azonban a kínai vallás nem hitt a túlvilági életben. Úgy vélték, hogy a testből kilépő lélek egy ideig szellemként bolyong, majd pedig a semmibe tűnik el. A túlvilághit már a buddhizmus hatására alakult ki a kínai nép vallásában.

A buddhizmus tanítása szerint, ami egyszer elkezdődött, annak véget is kell érnie. A születés és a halál közötti állapot csak egy egyenes irányú változás folyamata. A halál utáni lét mindenki számára választási  lehetőséget  nyújt.  Vagy  ragaszkodunk  a  félelmeinkhez,  vagy  felismerjük  a  lélek szabadságát.  A  döntést  nekünk  kell  meghoznunk  és  aszerint  kell  cselekednünk.  A  felismerés lehetősége azonban mindenki előtt ott van az élete folyamán. Bármikor eldöntheti, hogy melyik utat választja.

A hinduizmus nagyobb teret ad a lélek mozgásának a túlvilágon. Itt ugyanis már lehetőséget kap arra, hogy a halál után egy újabb testet választva újra leszülessen a Földre. A túlvilághitben a karma és a lélekvándorlás játssza a kulcsszerepet. A tanítás szerint a lélek halhatatlan. A test az, ami múlandó.  Azt  csak  átmenetileg  viseli  a  lélek.  A  lélekvándorlás  célja  pedig  az,  hogy  a  lélek megismerhesse a különféle létformákat. Ez az örök körforgás pedig sokak szerint soha nem ér véget.

A zsidó vallás nem tragédiaként éli meg a halált, hanem az élettel együtt járó jelenségnek tekinti.

Vannak, akik úgy gondolják, hogy bár a halál Istentől ered, azt a földi életben elkövetett bűnökért adja  az  embereknek.  A  jutalom  ugyanis  a  hithű  életben  rejlik.  A  zsidó  tanítás  szerint  a  halál pillanatában csak a test hal meg, a lélek ugyanis halhatatlan. A túlvilági élettel azonban keveset foglalkozik ez a vallás. A halál után inkább a még élőkkel foglalkozik. A gyászfeldolgozás idejét egy évben szabja meg, ez idő alatt azonban nem szabad túlzásba vinni a szomorúságot. A gyász idejét azonban lerövidíteni semmiképpen nem szabad. Az elhunytakra azonban az élők haláláig emlékezni kell.

Az iszlám szerint is létezik túlvilág, ahová a lélek a halál után átköltözik. Az iszlám tanítása elveti a további életek lehetőségét, amiben kijavíthatnánk a korábbi életeink rossz döntéseit. Isten ugyanis az egész életet – azt az egyet – felkínálja arra, hogy megbánjuk a bűneinket. Erre a halál előtti pillanatig van lehetőség. Akkor ugyanis a lélek a kulcscsonton át a szájon elhagyja a testet. A halál utáni létezés pedig már nem tartozik a hit hatáskörébe.

A vallás sokfélesége mégis ad egy csöppnyi reményt az embereknek abban, hogy az élet nem szűnik  meg  a  halállal.  Szinte  minden  vallás  ismeri  a  lélek  fogalmát,  ami  a  halál  pillanatában valamilyen módon elhagyja a testet, ezután pedig egy másik helyre távozik. Korábban a kutatók ezeket a tanokat pusztán az emberek megnyugtatásának tartották, melyek csupán azért jöttek létre, hogy az emberek kevésbé féljenek az ismeretlen végtől.

Manapság  azonban  a  kutatók  már  intézményeket  emelnek  a  lélek  tanulmányozására,  ami  a tudósok szerint nem más, mint a testünkben lévő energia, ami a test halálával nem megszűnik létezni, hanem eltávozik a testből.

Ezt a távozó energiát régebben megpróbálták megmérni, annak érdekében, hogy a létezését bizonyítsák. A lélek súlyának meghatározása érdekében a haldokló embereket egy speciális ágyba fektették, ami egy mérleghez csatlakozott. Az ágyat úgy alakították ki, hogy a test halálakor eltávozó anyagok is mérésre kerülhessenek, egy dolgot kivéve. Azt az anyagot, ami a gravitáció miatt nem az

ágy felé távozik a testből, hanem felfelé a levegőbe elmelkedik. Ez a lélek. A halál előtti és a halál utáni súly között pedig mérhető különbség jelent meg a mérleg kijelzőjén. A vizsgálatokat azonban nem  sokáig  folytathatták  a  tudósok,  mert  az  eljárást  az  elhunytakra  nézve  sértőnek  találta  a közvélemény.

Ma azonban a modern technológia segítségével már láthatóvá válik a halál pillanatában eltávozó lélek.  A  kutatók  ma  már  a  kvantummechanika  segítségével  próbálják  bizonyítani  a  lélek halhatatlanságát.

A gyermeki ártatlanság és a léleklátás Egy kisgyermek szemében láthatod a múltat és a jövőt is. Ez a gyönyörű gondolat nem közhely, ennek alapja van. A testben levő lélek ugyanis az összes korábbi életből származó tapasztalatát magában  hordozza.  Maga  a  gyermeki  test  pedig  előrevetíti  a  jövőt,  hiszen  egy  fantasztikus átalakulás előtt áll. A szülő részese lehet ennek az átváltozásnak, ahogyan a gyermek kamasszá, majd pedig felnőtté válik.

A leszületés előtt álló lélek, mielőtt újra testet öltene, óriási feladat előtt áll. Először is, el kell döntenie, hogy a fejlődéséhez szükséges összes feladatot elvégezte-e már a korábbi inkarnációi során. Ha a válasz igen, akkor dönthet, hogy lelki segítőként a testet öltött emberek mellett marad, vagy esetleg inkább egy még magasabb szintre emelkedik, ami a lélek végső célja, hogy csatlakozzon ahhoz a hatalmas energiahalmazhoz, amiből korábban a leszületései előtt „kiszakadt”.

Ha a válasz az, hogy még feladatai vannak, akkor ismét készít egy élettervet, amivel majd újra leszületik a földi „gyakorlópályára”, hogy újabb és újabb próbatételeket teljesíthessen. Még akkor is, ha az ember sok esetben tehernek érzi az élet megpróbáltatásait, a lélek mindezzel már a leszületés előtt tisztában volt, sőt kifejezetten ő választotta a feladatához mért nehezebb életet.

Erre természetesen a testet öltött személy nem fog emlékezni. Az emberi agy nem is lenne képes ilyen hihetetlen mennyiségű információt feldolgozni, szelektálni és rendben tartani. Az emberek ugyanis egyáltalán nem biztos, hogy könnyen feldolgoznák azt a tényt, hogy mindannyian voltak már áldozatok  és  gyilkosok  is.  Előbb  vagy  utóbb  a  léleknek  az  érem  mindkét  oldalát  meg  kell tapasztalnia.

A lélek pedig, miután kiválasztotta a leendő szüleit és megtörtént a fogantatás, még mindig kap egy utolsó lehetőséget arra, hogy eldöntse a leszületést. A várandósság idején a lélek nem tölti még minden percét a testben. Többnyire a test mellett lebeg. Még ilyenkor is tanul, felkészül, majd dönt.

Az esetek egy részében a lélek nem születik le a testbe. Ilyen esetben az anyaméhben fejlődő magzat meghal. Ezt a lélek szintén nem ok nélkül teszi meg. Hiszen ez a fajta tapasztalás, egy magzat elvesztése, szintén egy feladat lehet, akár a leszületésre váró léleknek, akár a szüleinek.

Ugyanez igaz arra az esetre is, ha az anya nem szeretné megtartani a gyermekét. Itt azonban egy mesterséges és drasztikus beavatkozásról beszélünk, amit sok esetben a szülői döntés határoz meg, nem pedig a anyaméhben lévő lélek. Hiszen az emberek azzal, hogy testet öltenek szabad akaratot is kapnak. A lélek ilyenkor már csak sugallatok formájában utalhat a helyes útra, de ezt az agy felülírhatja. Ha a vetélést ilyen erőszakos formában éli át a lélek, akkor nem szakad el az anyjától. A magzati holt lélek mellette marad.

Végül pedig, ha a lélek úgy dönt, hogy leszületik, akkor legkésőbb a 9. hónap végén véglegesen elfoglalja helyét a testében és világra jön. A gyermeki tisztaság pedig szinte azonnal megmutatkozik.

Akár már a néhány napos újszülöttnél látható, ahogyan a szülei arcát keresi a tekintetével. Ilyenkor azonban a teste még gyenge, az érzékszervei közel sem úgy működnek, mint egy életerős ember esetében.  A  lélek  pedig  még  csak  rövid  ideje  szakadt  el  a  másik  világtól,  és  minden  addigi tapasztalatát magában hordozza. Így az újszülöttek még a tárgyakat és a személyeket körülvevő

energiamező alapján tájékozódnak. Amire csupán csak néhány felnőtt képes, az egy újszülöttnek teljesen természetes folyamat, hogy az aurából érzékelje a környezetében levő hangulatváltozásokat és az irányába vetített szeretetet. Ezért néznek a kisbabák a felnőttek feje fölé és nem az arcukra.

A lélekben rejlő információáradat az oka annak is, hogy a kisgyermekek még látják a holt lelkeket is. Egy kisbabánál tapasztalni lehet, ahogyan a szoba egyik sarkába figyel, majd mintha követne egy

lebegő tárgyat a szemével. Később pedig a saját nyelvén el is mondja a szüleinek amit lát. Mivel azonban a felnőttek ezt nem érzékelik, gyermeki képzelgésnek tartják a kicsik képességeit. A szülő

csupán a hiányérzettel magyarázza azt az esetet, amikor a kisgyerek a nemrég elhunyt nagyszülővel beszélget a szobában. Pedig a gyermek valóban vele kommunikál.