Csáth Géza

Egy elmebeteg nő naplója

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-502-7

MOBI ISBN 978-963-453-517-1

TARTALOM

AZ ELMEBETEGSÉGEK ÁLTALÁNOS PSZICHOLÓGIÁJA

KÓRRAJZ

a, ELŐZMÉNYEK

b, A KLINIKÁN VÉGZETT VIZSGÁLAT

c, A TÉVES ESZMÉK RENDSZERE

d, A BETEG NAPLÓJA ÉS LEVELEI

A PSZICHÓZIS ANALÍZISE

ÖSSZEFOGLALÁS

DIAGNÓZIS

BEFEJEZÉS

FÜGGELÉK

EGYKORÚ KÖNYVISMERTETÉS

ORVOSI KIFEJEZÉSEK SZÓTÁRA

AZ ELMEBETEGSÉGEK PSZICHIKUS MECHANIZMUSA

Azon átalakulást, amelyen a pszichiátria újabb időben átmegy, főleg oly irányú beható klinikai kutatásoknak köszönheti, amelyek nem egyedül az élénkebben előlépő tünetek mérlegeléséből, hanem a betegség egész lefolyásának, kezdetének és kimenetelének megítéléséből indulnak ki. Mindenesetre ezen álláspont a szakemberre a hosszabb időre kiterjedő megfigyelésnek nagyobb terhét rója, az esetek megfigyelésénél nagyobb óvatosságra inti, és a diagnózis korai felállítását megnehezíti, de a beteges állapotok természete mélyebb pszichikus mechanizmusának felismerésére, végül pedig az egyes kórformák élesebb határokkal való különválasztására biztosabb támpontokat nyújt. A kiélesedett pszichiátrikus megfigyelő képesség, amelyet természetesen a sok eset észleléséből eredő tapasztalat nagy súllyal támogat, lehetővé teszi azonban bizonyos tünetek a kórforma keretében való megjelenése módjából, lefolyásából, csoportosulásából a diagnózisnak már korábban való megállapítását. Ennek sikeres elérésében támogatják különösen az újabb időben egyre nagyobb tért nyerő pszichoanalízis és ennek egyik legfontosabb eszközét alkotó asszociációs vizsgálatok, amelyekben kifejezést nyerhet 1. a szellemi egyéniség, fiziológikus és patologikus formáiban, 2. bizonyos kórformák sajátsága, 3. a szellemi és motoros műveletek között lévő összhang vagy diszharmónia magyarázata.

Az eset, amelyet Moravcsik tanár úr engedelmével ismertetni kívánok, s amelyet részletes tanulmányom tárgyává tettem, nagyon érdekesen demonstrálja, miként egyesülhetnek sokszerű funkcionális zavarok bizonyos, a pszichózistól idegen kórformák tünetei valamely kezdetben csak homályosan kialakuló paranoia bevezető szakában, és mennyire komplikálhatja, tarkítja és színezheti a hysteria alapvonása a vele kapcsolódó pszichózist. Az eset fontosságát és érdekességét emeli az a körülmény is, hogy itt élénken kimutatható, miként hatnak a szándékosan vagy a véletlenség által megváltoztatott külső körülmények termékenyítőleg a már meglevő téves eszmékre és hallucinációkra.

A hatást módunkban van teljes objektivitással bemutatni. A beteg állandó naplót vezet, leveleket ír az orvosokhoz, írói készsége meglepő nagy, kifejező képessége tökéletes. Az alatt a húsz hónap alatt, mióta a budapesti egyetem elme- és idegkórtani klinikáján van (1909. november-1911. június), körülbelül 20-25 000 kis nyolcadrét, sűrűn teleírt oldalt produkált. Talán sohasem volt alkalom egy paranoiás téves eszme rendszerének [olyan], a maga teljességében és szépségében való áttekintésére, mint a mi esetünkben, ahol a beteg határozott írói talentuma és az a tény, hogy szívesen, élvezettel ír, ezt lehetővé tette.

AZ ELMEBETEGSÉGEK ÁLTALÁNOS PSZICHOLÓGIÁJA

A pszichiátriának az az újabb iránya, melyet főképp Freud, Jung és Bleuler kutatásai jelöltek meg, nem elégszik meg többé a pszichózisok szimptómáinak leírásával, hanem a tünetek közötti összefüggéseket kutatva, a pszichózis mechanizmusát igyekszik kideríteni pszichoanalízis útján. A pszichoanalitikus vizsgálatnak köszönjük a hysteriáról újabban kifejlődött nézeteket. A hysteria kérdését a conversio tana igyekszik megoldani. Részletekben kaphatunk még újabb és pontosabb megfigyeléseket, a lényeg, az elv maga azonban teljes áttekintést ad. Eszerint a hysteria nem más, mint convertálódott lelki sensatio. A diszponált egyénben anaesthesiává, hyperaesthesiává, contracturává, pszichikus depressziókká stb. convertálódott sensatio.[1]

Minden emberben megvan a hajlam a conversióra. Ha öröm ér bennünket, kipirulunk, szívdobogást kapunk, ha szerencsétlenség, sírunk és lehangoltakká leszünk: a sensatio convertálódott. A conversio tehát tulajdonképp reflextünemény, éspedig nemcsak analóg, hanem azonos reflexszel. Mi a princípiuma a conversiónak? Hogy a sensatio tényleg erős legyen. Mik az erős sensatiók? Amik az Én-komplexet közvetlenül, létérdekeiben érintik! Más sensatio nem lehet intenzív! Eo ipso[2] nem is convertálódik.

Mi az oka annak, hogy a hysteriásnál a sensatio hamis irányban convertálódik?

Hogy erre a kérdésre felelhessünk, vissza kell térnünk a reflex definíciójára. A reflexet jellemzi a célszerűség és az automatikusság. Tulajdonképpen minden életműködés ilyen: célszerű és automatikus. A reflex maga tehát mintegy típusa az életműködésnek, és mert rövid idő alatt folyik le, kitűnően megfigyelhető, és benne minden életfolyamat közös ismertetőjelei: a célszerűség és a gépszerűség (ez annyit akar mondani, hogy: szükségszerűség, pontos determináltság) könnyen, világosan tanulmányozhatók. A hysteriások lelki életét az jellemzi, hogy azokban az örökölt és szerzett diszpozíciók révén ezeknek a belső lelki reflexeknek, amelyeknek normális prototípusa gyanánt a szerencsétlenség vagy kár hírére bekövetkezett sírást említettük, hajlamuk van arra, hogy abnormis módon játszódjanak le. A hysteriás az az ember, akinél a lélek olyan érzékeny, és a pszichét védő berendezés oly erős, hogy nála a reflexnek más lefolyása célszerűbb. Miután célszerűbb, tehát más módon jön létre. Egy fonák reflexművelet következik. Egy fonák reflexberendezés támad. A hysteriás öntudatlanul, automatikusan elnyomja a bánatát, nem sír, nem töpreng a saját nyomorúságán és szerencsétlenségén, elmenekül ezektől a gondolatoktól, "nem akar rágondolni", kiszorítja őket az öntudatából: kap helyette egy anaesthesiát valamelyik karjába, egy nyelési görcsöt, contracturát, csuklást stb.

Fel kell vennünk, hogy a hysteriásnál valóban célszerűbb a reflexnek ilyen létrejövése, s ez könnyen érthető. Igaz ugyan, hogy az anaesthesia talán évekig megmarad, a csuklás talán hosszú hónapokig naponként visszatér - de a szenvedés, bár soká tart, kisebb fokú, olyan, hogy azt a hysteriás psziché könnyebben elviseli, mint azt a másik, pár percig vagy másodpercig tartó nagy szenvedést, amely elől mindenáron elmenekült. Menekülnie kellett, mert Én-komplexe nem bírta volna el. Tényleg: bizonyára elbírta volna, de erre nem került sor. Az Én-komplex hyperaesthesiája már létrehozta a conversiót.

A hysteriás nem bírja el az Én-komplex komoly sérelmét. Az életet olyan mélyen éli át, hogy mindig mindent az Én-komplexre vonatkoztat. Hiszen többé-kevésbé kifejezett módon mindannyian ezt csináljuk, a saját életünkhöz és életérdekünkhöz mérünk mindent, de szervezeti és szellemi egyensúlyunkat veszélyeztető reakció nélkül.

Az Én-komplex számára semmi sem közömbös. A színeknek, a hangoknak, az illatoknak határozott hangulatuk van. A subconscicens öntudat az impressziók és emlékek végtelen logaritmustáblái között rögtön kikeresi azoknak a létünkhöz való viszonyát, mint egy exponensét, amely már készen van adva. A hysteriás pszichében azonban az öntudattalannak ez a munkája sokkal élénkebb, differenciáltabb. A hysteriás vehemensebben szeret és elkeseredettebben gyűlöl, minden sensatio iránt érzékenyebb. Jobban fél a haláltól, a szomorúságtól, a pénzveszteségtől, az impotenciától és a menstruáció elmaradásától. Fontosabbnak érzi adott esetben a dicsőséget, hírt, gazdagságot, a mulatságot, a coitust, az élvezeteket. Ilyen körülmények között érthető, hogy a hysteriás számára, mondjuk, egy sexuális trauma sokkal jelentősebb, sokkal rettenetesebb és elviselhetetlenebb lehet.

Az Én-komplex számára teljesen közömbös sensatio nincsen.

A sensatiók általában kétféle típusúak, 1. kellemesek, 2. kellemetlenek. Ha még megjelöljük a sensatio fokát is, erős vagy gyenge voltát, amely persze attól függ, hogy a sensatio mennyire érinti érdekeiben a komplexet, akkor a sensatiót már teljesen jellemeztük. Eszerint a sensatióknak négy típusa van.

1. gyengén

} pozitív (kellemes)

2. erősen

3. gyengén

} negatív (kellemetlen)

4. erősen

A negyedik, az erősen kellemetlen sensatio az, amelyet általában traumának neveznek.

A pszichotikus egyén téves eszmevilága állandóan az Én-komplexével van elfoglalva. Az önző ember példája. A neuraszténiások és hysteriások kényszergondolatai, a paranoiások, a paralytikusok, a dementia praecoxban, a dementia senilisben szenvedők téves eszméi mind: az Én-komplex termékei. A neuraszténiás, aki azon töpreng, hogy az életét elhibázta, hogy coitusa nem fog sikerülni, hogy hátgerincsorvadása lesz, a hysteriás, aki retteg a pártában maradástól, a paranoiás, aki dúsgazdagnak, előkelő család sarjának, mártírnak, királynak hiszi magát, vagy arról panaszkodik, hogy üldözik, és az életére törnek - mind az Én-komplexével, az életével, a saját életkérdésével foglalkozik. Hasonlóképp a dementia praecoxos, aki azt veszi észre, hogy befolyásolják, és életerejét tönkreteszik, a dementia senilisben szenvedő, aki elszegényedési és meglopatási téves eszmékkel bajlódik, a paralytikus, aki az egészségével dicsekszik, és a világ legerősebb emberének hirdeti magát, a melankóliás, aki büntetést kér egy általa elkövetett vétekért, és szeretne meghalni, mind a legfontosabb, legnagyobb életérdekeikkel foglalkoznak. Csak azzal foglalkoznak. Mindannyinál megtaláljuk tehát az Én-komplex átalakult és felfokozott érzékenységét.

Ha az Én-komplexet magát vizsgáljuk, azt találjuk, hogy az több komplexből van összetéve.

1. Sexuális - vagy fajfenntartási - komplex. Ennek legfőbb gondja az egyén nemi boldogulása. A komplex nagy fokban kellemetlen izgalma például a féltékenységi kényszergondolat vagy téves eszme, a sexuális impotenciától való félelem kényszergondolata. Általában a komplex aktivitásának iránya, azaz vágya: egy jó és nagy kielégüléseket adó nemi élet, gyermekek nemzése stb. Sérelme: visszautasítás az ellenkező nemű részéről, a gyermekek halála stb.

2. Az egészség - vagy önfenntartási - komplex. Ez az egyén testi boldogulására ügyel. A komplex nagy fokban kellemes izgalma: például tífusz utáni reconvalescentia euphoriája, az erők visszatérésének, a test napról napra való erősödésének érzése. A komplex nagy fokban kellemetlen izgalma: hypochondriás kényszergondolatok. A komplex aktivitásának iránya, azaz vágya: nagy testi erő bírása, jó ételek, kényelem, tisztaság megszerzése, szóval mindaz, ami a test egészségének kedvez. Sérelme: egy gyógyíthatatlan betegség tudomásulvétele.

3. Anyagi - vagy pénz - komplex. (Szorosan összefügg az önfenntartási komplexszel.) Ez a komplex az egyén anyagi boldogulásával törődik. A komplex nagy fokban kellemetlen izgalma: ha arról értesülünk, hogy kölcsönét valaki felmondta nekünk, vagy a meglopatás, az elszegényedés, vagy anyagi tönkremenés kényszergondolata, téves eszme formájában is. A komplex aktivitásának iránya, azaz vágya: sok pénz, anyagi függetlenség, fizetésemelés. Sérelme: kártyaveszteség, tűzkár stb.

4. Erkölcsi - vagy ambíció - komplex. Ez a komplex az egyéniség szellemi boldogulását, elismertségét, hírnevét, dicsőségét óhajtja. A komplex nagy fokban kellemes izgalma: látni, hogy munkánk elismerésben részesül. Kellemetlen izgalma: félreismerés, hivatali mellőzés (amely természetesen egyúttal sérelme lehet az anyagi, az önfenntartási és fajfenntartási komplexeknek is). A komplex vágya: hírnevesség, siker, szoborban való megörökítés, szép temetés stb. Sérelme: félreismerés, lekritizáltatás stb.

Ez a négy komplex a legfontosabb. Ezek mellett egyes embereknél és egyes korokban még a következő kettő organizálódhatik:

5. Származási - vagy faji - komplex. Ez a komplex az egyén származását tartja számon mint olyat, amelynek révén sexuális téren, anyagilag is, erkölcsileg is, sőt a túlvilágon is (Egyiptom) jobban boldogulhat. A komplex nagy fokban kellemes izgalma: például egy győzelmes csata híre. Ez bizonyos fokig érdekli az anyagi vagy pénz-komplexet is. A komplex kellemetlen izgalma például a nemzet pusztulásán, elveszett dicsőségén való töprengés. Ennek a komplexnek negatív izgalma hozta létre például Vörösmarty "Vén cigány"-át, Tompának "A gólyához" írt versét. Míg a komplex pozitív izgalma ugyancsak Vörösmartynál például a "Zalán futásá"-ban, Zrínyinél a "Zrinyiász"-ban élte ki magát. A komplex vágya a faj, a család boldogulása, érvényesülése. A komplex traumája például egy csatavesztés híre. Ez a komplex dekadens korokban atrophysál.

6. Vallási komplex, melyet az egyéniség túlvilági boldogsága foglalkoztat. A komplex nagyfokú kellemes izgalma: például egy hívő zsidónál a Tórához[3] való hivatás, amely nemcsak nagy megtiszteltetés, tehát nemcsak az erkölcsi komplexnek kellemes, hanem az üdvözülés sanszait nagyban előmozdítja, azaz egyenesen a vallási komplexre hat. A komplex kellemetlen izgalma: például hivő katolikus számára a gyónásnál a feloldozás megtagadása. A komplex vágya: (hogy mohamedánul fejezzük ki magunkat) a túlvilágon a hetedik paradicsomba jutni. A komplex traumája: kiátkozás az egyházból. A komplex dekadens korszakok végén aktiválódik.

Az egyes komplexek keretein belül apróbb komplexek organizálódnak. Egy fiatal embernél a sexuális komplexben tisztán a közösülésre, kéjelgésre vonatkozó képzetek szerepelnek. Később gyermekek nemzésére, a faj fenntartására való törekvés komplexe képződik benne. (Apasági vagy anyasági komplex). Ennek a komplexnek a kellemes izgalma például a gyermekek részéről tapasztalt gyengédség. Kellemetlen izgalma a hálátlanság. Vágya például a gyermekek és unokák emlékében tiszteletben tovább élni. Sérelme: például neuraszténiánál az a kényszergondolat, hogy a gyermekek megvetik, vén szamárnak, ostobának tartják stb. Gyermekei nem tőle valók stb.

A komplexnek általában három főtulajdonsága van: 1. érzékenység (sensorikus tulajdonság), 2. aktivitás (motorikus tulajdonság), 3. nagyság.[4] Mind a három tulajdonság ugyanazon egyénnél is és az élet folyamán többször is változhatik és változik. Normális érzékenységű, aktivitású és nagyságú komplex a kellemes vagy kellemetlen sensatiók hatása alatt hyperaesthesiássá, vagy anaesthesiássá, vagy hyperactívvá, vagy inactívvá, hypertrophiássá vagy atrophiássá lehet. (Megjegyzendő, hogy esetleg más alkalommal ugyanazon inger hatása alatt is ellenkező változások jöhetnek létre. Például a komplex kellemes izgalmai nemcsak fokozhatják annak érzékenységét, aktivitását és nagyságát, hanem csökkenthetik is. Hasonlóan a kellemetlen izgalmak.) A komplex egyetlen tulajdonságának a változása már megváltoztatja az egész komplex karakterét is.

Nem szükséges sokat bizonyítgatni, hogy az Én-komplex komponens komplexei egymással sokféleképpen összefüggenek, és egyiknek az érdekeltsége érdekeltséget jelent a többiekre nézve is. A hír, hogy valakit előléptettek hivatalában, elsősorban a pénzkomplexét érinti. De érdekelve vannak többé-kevésbé mind a többiek is. A növekedett jövedelemnek örül az egészség komplex is, mert hiszen most már az egyén jobb ételeket, jobb ruhákat, jobb lakást szerezhet magának.

Örvend a sexuális komplex, mert hiszen az egyén a nemi versenyben jobban érvényesülhet. Örvend az erkölcsi komplex, mert most már módjában lesz a családját pénzzel segíteni és az új összeköttetések révén előbbre vinni. Örül a vallási komplex (feltéve persze, hogy az illető hivő), mert több pénzt áldozhat misére, búcsúra stb, s így örök üdvösségének ügyén is javít. Az Én-komplex bármelyik komponense hypertrophisálhat a többi rovására fiziologikus körülmények között is. A Don Juannak minden mellékes, csak a szerelmi sikerek fontosak. Edison életét a pénz és az ambíció komplex mozgatja. Az anakhoréták csak az örök üdvösséget akarták elérni mindenáron. (Vallási komplex.) Don Diegónak legérzékenyebb komplexe kétségtelenül származása volt. (Faji komplex.) Ezek mellett a sematikus példaképp felhozott egykomplexű emberek mellett, amilyeneket persze reálisan nemlétezőknek kell tekintenünk - minden halandóban bizonyos individuális egyensúlyban van a fenti négy-hat főkomplex-csoport. A domináló komplexet gyakorlott emberismerő rövid idő alatt bárkiben könnyen felismerheti. Napóleon főkomplexe az ambíció komplex volt; emellett a sexuális komplex volt legerősebb. Chopiné a sexuális komplex, Beethovennél az erkölcsi (persze itt egészen más irányú) és a sexuális komplex dominált. Nála a sexuális komplex sérelmei kompenzáló módon növelték az erkölcsi komplex érzékenységét. D'Annunziónál valamennyi főkomplex érzékeny és betegesen hypertrophiás. Strauss Richard Heldenlebenje az ő ambíció komplexének terméke. Schnitzler művészetének középpontjában a nő áll. Az élet problémája nála a sexuális probléma: e művész uralkodó komplexe csak a sexuális komplex lehet. Goethe egyéniségében az összes komplexek csodálatos egyensúlyát és nagyszerű harmóniáját bámulhatjuk. Százait hozhatnánk fel a példáknak, de azt hisszük, szükségtelen. Eléggé világos lehet mindenki előtt, hogy az Én-komplexben más összetevő komplex nem képzelhető.[5]

Az egyes komplexek tulajdonságainak különböző volta, a különféle individuumok szerint az Én-komplex maga végtelen sokféle lehet. Valóban végtelen sokféle emberi individuumot láthatunk. Hiszen már egy komplex keretein belül is igen sokféle kombináció lehetséges. Például lehet a sexuális komplex l. Normális érzékenységű, normális aktivitású és normális nagyságú. 2. Hyperaesthesiás, normális aktivitású, normális nagyságú. 3. Anaesthesiás, normális, aktivitású, normális nagyságú. 4. Normális érzékenységű, fokozott aktivitású, normális nagyságú. 5. Normális érzékenységű, csökkent aktivitású, normális nagyságú. 6. Normális érzékenységű, normális aktivitású, hypertrophizált. 7. Normális érzékenységű, normális aktivitású, atrophizált stb. A kombinációk száma csak itten tizenhét, az összeseknél végtelen. Természetes, hogy ez a felsorolás amellett, hogy sémás, csak logikailag igaz. A valóságban egy komplex-hyperaesthesia esetén ritkán találkozunk normális terjedelemmel és normális aktivitással. Rendesen fokozódott a komplex aktivitása is és terjedelme is. Viszont lehetséges, hogy [az] egyénnek például a sexuális komplexe hyperaesthesiás, és amellett inaktív is. Vagy: aktív ugyan, de az aktivitás nem tudja adekvát módon kiélni magát például egy nő megszerzésére vonatkozó célszerű motoros műveletekben (szóbeli udvarlás, szerelmi támadás, csók, ölelés stb.) éppen a komplex hyperaesthesiája miatt. A komplex számára tudniillik a visszautasítás olyan nagy sérelem volna, hogy a psziché már előre védi magát ennek még a lehetősége ellen is (gátlás), és a megfelelő motoros működéseket inkább nem hozza létre.

A nő számára a sexuális komplex sokkal fontosabb, mint a férfira nézve, mert magában foglal két más komplexet is. Az igazi nő a házasságban találja meg a sexuális érvényesülést, de egyúttal a pénz- és ambíció-vágyának kielégítését is, miután számára a házasság egzisztenciát és erkölcsi sikert is jelent.[6] Ha fordítva volna a dolog, akkor a sexuális komplex a férfi számára volna döntő fontosságú, és nem a nőnek. Azok a hölgyek, akik mint énekesnők, festőnők, zeneszerzők akarnak boldogulni, pénzt és dicsőséget szerezni, tehát akiknél egy-egy erős anyagi és erkölcsi komplex organizálódott, olyan kivételek, amelyek megerősítik a szabályt. Ha a női nem valaha teljesen függetleníteni fogja magát a férfitól, tehát ha a nő számára a sexuális boldogulás nem fogja jelenteni egyúttal az anyagi és erkölcsi boldogulást is: akkor természetesen minden meg fog változni, addig azonban egészséges nőnél az Én-komplex körülbelül egyenlő a sexuális komplexszel. Nagyon érthető tehát, hogy a hysteriás neurózisok (nőnél!) úgyszólván kizárólag a sexuális komplex önvédelméből keletkeznek. (A conversiót mindig a komplex védekezése hozza létre!) Miért? Mert más érzékeny komplex nincsen. Amennyiben azonban volna, természetes, hogy ennek a komplexnek az érzékenysége és érzékenykedése éppúgy produkálhat conversiót, azaz hysteriás szimptómát, mint általában a sexuális komplexé.

A komplexek egymáshoz való funkcionális viszonyát, mint említettük, elsősorban a kölcsönösség jellemzi. Ennek egyik jelensége: a kompenzáció. A komplexek kompenzatorikus viszonyban vannak egymással. Az egyik komplex sérelme növeli a többieknek vagy közülük egynek érzékenységét. Továbbá csökkentheti vagy növelheti a többi komplex aktivitását. Például: igen gyakori, hogy a sexuális komplex sérelme (visszautasítás vagy viszonzatlan szerelem) fokozza az erkölcsi vagy ambíció komplex aktivitását. Kedveseink (apa, anya, testvér) halála, amely szintén a fajfenntartási komplex sérelme, igen alacsonyra csökkentheti az önfenntartási komplex érzékenységét. (Az egyén indolens lesz az életét fenyegető veszélyekkel szemben, nem törődik az egészségével, testének tisztán tartásával stb.)

Ugyancsak az apa és anya halála, tehát a sexuális komplex sérelme gyakran hirtelen megnöveli a sexuális komplex aktivitását. Az egyén egyszerre intenzíven utódot óhajt, pszichikus és fizikai potenciája is megnő stb. Közismert tény, hogy temetések után a bánatban végleg elgyötört anya vagy apa gyakran kitűnő étvággyal esznek. (Mindenki megfigyelhette ezt.) A sexuális (gyermek-)komplex sérelme itt kiváltotta az önfenntartási komplex fokozott aktivitását.

Hasonlóképp gyakori, hogy az erkölcsi komplex sérelme (ambíciókban való csalódás, karrier-kudarc) a sexuális és az önfenntartási komplexet stimulálja tevékenységre. (Az egyén falura megy, sportolni kezd, testi kényelmének él, megházasodik, és a gyermekek nevelésére fordítja minden gondját.)

Más példa: Tannhäusert elátkozza a pápa. A vallási komplex halálos sérelmet szenvedett. Ez a trauma aktiválja a sexuális komplexet: a dalnokot mohó vágy szállja meg az istennő után, vissza akar menni a Vénuszhegybe.[7]

Normális emberben az egyes komplexek érzékenységét, aktivitását és nagyságát bizonyos átlagos közepesség jellemzi. Sensorikus szempontból vizsgálva az ilyen képzelt normális egyén komplexeit, azt találjuk, hogy a legérzékenyebb a sexuális komplex, a kevésbé érzékeny az önfenntartási és anyagi komplex, még kevésbé érzékeny az erkölcsi komplex. Motoros szempontból legaktívabb a sexuális és az önfenntartási, kevéssé aktívabb az anyagi, és legkevésbé ilyen az erkölcsi komplex.

Nagyság szempontjából talán rajzzal ábrázolhatnánk a komplexek normális viszonyát, (1. rajz).

Ha ily módon jellemezve a komplex nagyságát, színezéssel érzékeltetnők a komplex érzékenységét és árnyalással a komplex aktivitását, akkor az egyént (mindazok alapján, amit róla tapasztalhatunk) az Én-komplex színes rajzával karakterizálhatnók.[8]

Például egy fiatal ügyvéd karakterét, aki meglehetősen sexuális és sokat törődik az egészségével, eléggé ambiciózus, kevéssé pénzvágyó, gyengén nacionalista és hitetlen, a következőképp rajzolhatjuk meg.

A színezésnél a komplex érzékenységét háromféle színnel lehetne jelölni. Mondjuk: anaesthesia = kék, normális érzékenység = fehér, hyperaesthesia = piros.

A komplexek érzékenységének megmérésére szolgál az asszociációs vizsgálat (reakciós idő) és a pszichogalvanikus reflex. Az egyént egy 1,4-2,8 volt feszültségű áramkörbe (egy-két Leclanche-elem) kapcsoljuk bele, és valamelyik komplexét ingerszóval vagy testi ingerrel izgatjuk.[9] Azt mondjuk vád merült fel ellene, panaszt hallottunk reá, vagy tűvel megszúrjuk stb, akkor a közbeiktatott Deprez-D'Arsonval-féle galvanométer kitéréssel jelzi a komplex izgalmának a fokát. A komplex aktivitását mérni nem tudjuk. Erről legjobban az egyén cselekedeteinek latolása és a pszichoanalízis világosítanak fel. A komplex nagyságára szintén csak az előbbi kettőből következtethetünk.

Egy pszichotikus beteg tökéletes analízisét akkor adhatnók meg, ha ismernők egész életét és mindazokat az apró, de fontos eseményeket, amelyek az ő Én-komplexét valaha érték. Ezek az események azok, amelyek az egyéniség fejlődésére döntő befolyással vannak, és mintegy lerakják az egyéniség endopszichikus reflexberendezésének a huzalait. A hysteria-analízis ezeknek az összebogozott abnormis fekvésű huzaloknak kifejtésével foglalkozik.

Egy "hy"-s neurózis sémásan úgy képzelhető, hogy a hysteriás egyén Én-komplexének beteges érzékenysége és beteges túlvédekező képessége a traumák hozzájárulásával egész sorát teremtette meg az abnormis endopszichikus reflexműködéseknek (ezek közé tartozik a symptoma is), és így ezeket a huzalokat összecsomózta. A hysteria-analízis a csomó kibogozásával foglalkozik. Valószínű, hogy a hysteriásnál nemcsak a nagy és kellemetlen sensatiók, a traumák hoznak létre ilyen abnormis endopszichikus reflexeket, hanem a kis fokban kellemetlen, kis fokban kellemes és nagy fokban kellemes sensatiók is. Az analizálónak mindent revideálni kell. Mihelyt teljesen öntudatba hozta az illető sensatiót és a hozzá tartozó képzeteket, amelyeket annak idején az Én megfelelő módon fel nem dolgozott, már ezzel létrehozta az illető sensatiónak megfelelő normális, endopszichikus ad hoc reflexmechanizmust is. (Sajnos nem mindig sikerül. Sőt, helytelen volna tagadnunk, hogy az analizálással ártani is lehet. De az analízist műtétnek kell tekintenünk, hozzá olyannak, amelynek módszerei, indikációi még nincsenek kidolgozva. Melyik orvos állíthatná, hogy van műtét, amely nem jár kockázattal!?)

Paranoiánál az analízis hasztalan. Már évszázadokkal ezelőtt[10] megkísérelték a paranoiást "kibeszéltetni". (Mint ahogy a pszichoanalízis és a "lereagálás" is igen régi. Jó orvosok mindig csinálták. Az a pápa, aki elrendelte a fülbe gyónást, bizonyára meg volt győződve ennek a "pszichoanalízálásnak", ennek a lereagálásnak gyógyító értékéről.) Az eredmény a paranoiánál negatív volt.

Miért? Freud megfelel a kérdésre. Azért, mert a patologikus reflexberendezés a paranoiásnál már véglegesítve van, meg nem változtatható. Az egyénben egy egész reflexrendszer keletkezett (az Én-komplex rosszul felfogott érdekében), amely az Én-komplex érdekeit mint egy csodálatos erődítmény óvja, és többé nem változik. Hogyan - kérdezhetné valaki -, hát érdeke a paranoiásnak azt képzelni, hogy üldözik, hogy az életére törnek, hogy megrontják? Érdeke a melankóliásnak azt hinni, hogy nagy bűnt követett el, és a föld legnyomorultabb teremtése stb.? Igen. Az Én-komplexnek valaha érdekében állott, hogy inkább ezt a sérelmet fogadja el, mint valami más nagyobbat. Megmenekült a másiktól, de pszichózissal fizetett érte. A pszichotikus ilyenformán ahhoz az üldözötthöz hasonlít, aki a tűz elől a vízbe ugrik. A kisebbik rosszat, tehát a jobbat választja, ezzel eleget tesz az élet törvényének, a reflextörvénynek, a célszerűség elvének, az Én-komplex érdekeinek. De mi lehet rosszabb és kellemetlenebb, mint a melankóliás kínzó önvádlásai és egyéb téves eszméi? Ez csak nem célszerű? De igen, ezek is az Én-komplex védekezését célozzák! A neuraszténiás attól fél, hogy egy adott helyzetben kudarcot vall, tehát azon aggódik, hogy ez meg ne történjék. A dementia senilisben szenvedő folytonosan a pénzét félti, és mindenkit tolvajnak néz, azt óhajtja tehát, hogy meg ne lopják, hogy kára ne legyen. A paranoiás a képzelt üldözőktől retteg, és a hallucinált hangokra felel, szitkozódik, mindezt miért, hogy ne öljék meg, ne tegyék tönkre, ne kínozzák. Az Én-komplex tehát itt is a saját érdekeivel foglalkozik; hogy ez óriási szenvedésébe kerül, hogy a dologra roppantul ráfizet ez a patologikus [az kétségtelen], de principialisan nem célszerűtlen. Miért nem célszerűtlen? Egy fiziológikus példával, amely nem akar analógia lenni, megvilágíthatjuk ezt a dolgot a másik oldaláról. A példa - persze sematikus - az altruistáé. Az az ember, aki másokért fáradozik, dolgozik, altruista. Miért teszi? Azért, mert neki az kellemetlen érzéseket okoz, mert az Én-komplexet gyötörni akarja? Nem. Hanem mert Én-komplexe olyan berendezésű, hogy annak ez nagyobb euphoriát jelent, mint a saját érdekében végzett munka és fáradtság öröme. Vagy nézzük az anyát, akit az árvíz elragadott. Már fuldoklik, de utolsó erejével feltartja a víz fölé gyermekét, önfenntartási komplexét halálosan megsérti, és mégis ezt kellett tennie, mert a fajfenntartási (sexuális) komplex, amelynek a sértetlensége sokkal fontosabb, automatikusan létrehozza ezt a cselekedetet. A célszerűség és a gépszerűség az egész reflexfolyamatban eklatánsan demonstrálódik Dugovics Titusznál, aki a mélységbe rántja a törököt; az önfenntartási komplex érdekeit elnyomja a nála sokkal érzékenyebb erkölcsi és faji komplex érvényesülése. Sokkal elviselhetetlenebb volna neki a szégyen, hogy gyávának látszassék, sokkal jobban vágyik a hősi dicsőségre, mely halála után be fogja ragyogni a nevét, sokkal inkább fájna neki a nemzet leigázása (faji komplex), mint a saját életének a pusztulása. A harc, a háború, az állandó veszélyben való élés egyébként is lefokozza az önfenntartási komplex érzékenységét. Egy másik lefokozó momentum a túlvilági életben való hit. Dugovics Titusz tehát nem cselekedhetett volna másképp, mert végeredményben ez a cselekedet (a zászlót hozó török magával rántása a vár faláról) felelt meg leginkább az adott helyzetben a teljes Én-komplex valódi érdekének. Azoknál a pszichózisoknál tehát, ahol a beteg folyton az Én-komplex kárával, veszélyével bíbelődik, háromféleképp is megmagyarázhatjuk ezeknek a kellemetlen, tehát célszerűtlennek látszó pszichikus életműködéseknek célszerűségét és szükségszerűségét.

1. Az Én-komplex előre védi magát a képzelt veszély, baj, betegség, üldözés ellen. A védelem nem ér célt, sőt indokolatlan, mert hiszen nincsen üldözés, és nincsen semmi szervi baj, a védekezés azonban mint akció mégis tagadhatatlanul célszerű.

2. Az Én-komplex az önvádlások és a kellemetlen tartalmú téves eszmék által (amelyek, ugyebár, csak az Én-komplex valamelyik komponensét sértik), kompenzáló módon megvédi az Én-komplexnek ismeretlen okok miatt jobban féltett, tehát érzékenyebb részét. (Éppen úgy, ahogy Dugovics Titusz az önfenntartási komplex halálos sérelme árán megvédte a másik két fontosabb komplexet.)

3. Végre lehetséges olyan sajátságos berendezés is, amelynél az egyik komplex sérelme a másik komplex számára egyenesen örömet, euphoriát jelent. A mazochista gyönyörűségét találja a veretésben, amely önfenntartási komplexét sérti, de a sexuális komplex számára nagyfokú és pozitív (kellemes) sensatio. Vannak emberek, kikre azt mondjuk, hogy örülnek, ha sértve érezhetik magukat. A mellőzés, megalázás (tehát az erkölcsi komplex sérelme) náluk bizonyos édes fájdalommal jár együtt. Melyik komplex az, amely az erkölcsi komplexnek eme sérelmét igenli és szívesen fogadja? Valószínű, hogy a sexuális komplex! A mazochisztikus hajlamú egyén még a hasonló nemű részéről elszenvedett megaláztatást is automatikusan (ez a csökevényes homosexuális komponens munkája) felhasználja arra, hogy belőle a sexuális komplex számára gyönyörűséget merítsen.

Ezek a példák alkalmasak arra, hogy az elmebetegek pszichikai életfolyamataiban, amennyiben azok nem látszanak célszerűnek (mert hiszen nagy szenvedésekkel járnak egyik vagy másik komplex számára), felismerhessük a célszerűséget és a szükségszerűséget éppen úgy, mint ahogy például egy nagysági paranoiában szenvedő betegnél ezt minden bizonyítás nélkül felismerhetjük.

Ezek után a psziché (ép és kóros) életműködéseinek tanulmányozásából szerzett tapasztalatainkat a következőképpen foglalhatjuk össze.

1. Az Én-komplex négy-hat komponensből van összetéve. A komponens komplexek parciálisan hypertrophizálhatnak és atrophizálhatnak, aktiválódhatnak és inaktiválódhatnak, hyperaesthesiássá és anaesthesiássá válhatnak. Ezek a változások éppúgy, mint az egész Én-komplex összes életműködései, célszerűen és gépszerűen mennek végbe.

2. A komponens komplexek között sokszoros összefüggések találhatók, úgyhogy egy komponens komplex sérelme bizonyos fokig érinti az Én-komplex összes többi komponenseit is.

3. A komponens komplexek egymással kompenzatorikus viszonyban vannak. Például az egyik komplex sérelmét ugyanazon komplex anaesthesiája, inaktiválódása, atrophiája követheti, míg ugyanakkor egy másik komplex aktívabb lesz és hypertrophizál, egy harmadik pedig esetleg hyperaesthesiássá lesz. A kompenzálásnak e legközönségesebb típusa mellett több más típus lehetséges. Ezek száma aránylag kicsiny.

4. A pszichózis abnormis lelki reflexműködés, mely főleg az Én-komplex abnormis (1. kellemes, 2. kellemetlen, 3. mindkétfajta) izgalmaiban nyilvánul. Az Én-komplexnek eme izgalmai mellett szükségképpen más reflexműködések is megváltoznak, illetőleg megváltozhatnak.

5. A pszichózisra diszponált egyén Én-komplexe hyperaesthesiás. A hyperaesthesiás komplex célszerűtlenül a túlságig védi magát. Ez okozza a conversiókat és a komplexek állandó patologikus izgalmi állapotait. Ennek a patologikus érzékenységű Én-komplexnek az élete a pszichózis.

6. A célszerűség és gépszerűség - minden reflexműködés, illetőleg életműködés principiális tulajdonságai - a pszichózisokban, bár sokszor nagyon el vannak burkolva, mégis mindig felismerhetők.