A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kendall Ryan: Filthy Beautiful Love,
Kendall Ryan, 2014

Fordította

Medgyesi Csilla

© Kendall Ryan

Hungarian translation © Csilla Medgyesi

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszó Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-87-8

ELSŐ FEJEZET

Sophie

– Elárulod végre, hogy honnan szerezted a pénzt? – Becca várakozóan figyel a harmadik pohár Chardonnay-jának pereme mögül.

– Coltontól – böki ki az alkoholtól ellazult nyelvem, még mielőtt megakadályozhatnám benne. – Egyfajta egyezséget kötöttünk.

– Hogyan ismerkedtetek meg? – kérdezi Becca kíváncsi tekintettel.

– Ugorjunk a következő kérdésre. – Lehet, hogy a tekintélyes mennyiségű alkohol elfogyasztása után részeg vagyok, de kizárt, hogy meséljek neki az árverésről. Valamennyit muszáj megőriznem a méltóságomból, még ebben a szégyenletes helyzetben is.

A szemét egy pillanatra sem veszi le rólam, miközben elgondolkodva belekortyol a borába. A szállodánk egyik apró bárjában ülünk. Amikor tudomásomra jutott, hogy Colton nős, azonnal elmenekültem, összetört szívvel, romokban hevertem. Becca rábeszélt, hogy szükségünk van egy csajos hétvégére valahol. Kitettem magamért, és hirtelen ötlettől vezérelve elvittem Rómába. Szóval most itt ülünk a világ túlsó végén, és nem tudjuk megállni, hogy ne pontosan arról az egyetlen témáról beszélgessünk, ami elől elmenekültem. Csodás. Kortyolok egy egészségeset az italomból. Istenem, ebben az országban nincs semmi, ami erősebb a bornál?

– Miféle egyezséget köthettél egy férfival, hogy fizessen neked félmillió dollárt, Soph? – Vádló a hangja. Még szerencse, hogy a többi pénzről nincs tudomása, azt a saját számlámra utaltam. Tudom, hogy a családom tele van kérdésekkel azzal kapcsolatban, honnan lett pénz Becca kezelésére, de egyelőre nem hozták szóba a dolgot. Legalábbis eddig. Elkerekedik Becca szeme, és a szája elé teszi a kezét. – Ó, istenem, csak nem lettél, izé, a szexrabszolgája? – kuncogja.

Ég az arcom, de megrázom a fejem. – Ahhoz szexelni kellene, azt hiszem…

Még mindig kuncog, ebből tudom, hogy fogalma sincs róla, mennyire fején találta a szöget. Ding, ding, ding. Meg is van a győztesünk.

– Ne beszéljünk a pénzről, Becca. Nem lényeges. Colton önként adta, és semmit sem sajnálok, mert segített, hogy jobban legyél. Felejtsd el, kérlek – esedezem, hogy leszálljon végre a témáról. Kivételesen az egészségi állapota is megfelelő, és azt akarom, hogy élvezze ezt az utat – a kettesben töltött időt. Még gondolni sem akarok Colton Drake-re. Túlságosan fájdalmas.

– Ha olyan dögös, amilyennek leírtad, akkor nehezen álltam volna meg, hogy letépjem róla a ruhát, és rávessem magam: Hoppá, bocsi, a hüvelyem véletlenül a péniszeden landolt.

Elmosolyodom a témaváltásra. Hát persze, hogy a szexnél lyukadtunk ki. Becca már nem szűz, és sokkal egyenesebb a szexszel kapcsolatban, mint én. Azt gondolná az ember, hogy éppen fordítva igaz, de valahogy én vagyok kettőnk közül az óvatosabb, míg őt a betegség már fiatalon megtanította arra, hogy tökön ragadja az életet, és a lehető legtöbbet kihozzon mindenből. Irigylem ezért.

Az első szexuális tapasztalatot az egyik fiúval szerezte a rákkezelő központban. A fiú tizenhét éves volt, Becca pedig csak tizenöt. Minden egyes részletről beszámolt nekem, büszkeség csillogott a szemében. Inspiráló volt, hogy semmi nem állhatott az útjába, ha el akart érni valamit. Belőle merítettem erőt, amikor felálltam arra a dobogóra az árverésen, és vártam, hogy elkeljek.

– Soph? – kérdezi, és visszarángat a jelenbe. – Jól vagy?

– Hiányzik – ismerem be suttogva. – Őrültség, nem?

– Nem őrültség. Úgy hallottam, ez így normális, amikor az ember szakít valakivel.

– Nem szakítottam vele. Nem volt a fiúm. Nős, elfelejtetted? – Majdnem mindent elmeséltem Beccának, azt, ahogy egyre közelebb kerültünk egymáshoz Coltonnal, hogy meztelenül voltunk a medencében, amikor a felesége egyik délután hazaérkezett. Colton természetesen próbált megállítani, éppen csak le nem birkózott a villa előterében, amelyet hirtelen hidegnek és idegennek éreztem. Vártam, hogy tagadni fog, hogy mindent elmagyaráz, de sajnos minden igaz volt. Stella valóban a felesége volt. Mindvégig nős volt.

– Technikailag. De még mindig az a véleményem, hogy ismerned kellene az egész történetet. Nyilvánvaló, hogy nem élt együtt a feleségével. Mennyi ideje váltak szét?

Vállat vonok. – Két éve nem volt része szexben, hacsak nem hazudott erről is. Már nem tudom, hogy mit higgyek.

– A francba, az aztán hosszú idő szex nélkül. És ha tényleg olyan vonzó, ahogyan állítod… akkor nem arról van szó, hogy senki nem ajánlkozott, nem igaz?

Én voltam az egyik, aki ajánlkozott. Elpirulok, amikor hirtelen rádöbbenek, hogy a hüvelyemet gyakorlatilag ezüsttálcán kínáltam fel neki, és folyamatosan elutasított. Ez elég ahhoz, hogy egy lánynak elfogyjon minden önbecsülése.

– Figyelj, nem ciki, ha hiányzik neked. Nem számít, hogy összezavarodtál. – Átnyúl az asztalon, és megfogja a kezem. Bár hat perccel fiatalabb nálam, Becca mindig sokkal okosabb volt a kortársainál. Megfontolt és jogos a tanácsa. Lehúzza a maradék borát. – De Rómában vagyunk, az istenért, életünk utazásán, szóval nincs helye a nyavalygásnak. Jól fogjuk magunkat érezni!

Ja, remekül. Úgy érzem, mintha átnyomták volna a szívemet egy papírdarálón. Bólintok, és mosolyt kényszerítek az arcomra. Beccának igaza van. Számunkra tényleg ez lehet életünk nagy utazása. Ki tudja, mit tartogat a jövő. Nem pazarolhatom az időmet önsajnálatra. Ezt persze könnyű mondani.

Hiányzik Colton ágya, hiányzik az illata, a szúrós borostájának érintése az arcomon, amikor csókolóztunk. Minden hiányzik, ami hozzá kapcsolható. Amikor már éppen kezdtünk közel kerülni egymáshoz, hirtelen mindent elszakítottak tőlem, amit szerettem, és tátongó űr maradt utána a mellkasomban.

Elhessegetem a gondolatokat, felhajtom a maradék boromat, és körülnézek az elbűvölő hangulatú bárban, s közben abban reménykedem, hogy ez az utazás eltereli majd a figyelmemet mindenről.

Másnap reggel mindkettőnket meglepetésként ér, hogy kopognak a hotelszobánk ajtaján. Összenézünk Beccával. Vállat von, én pedig megyek, hogy megnézzem, ki az. Hála istennek már mindketten felöltöztünk.

Kinyitom az ajtót, és hátratántorodom, ahogy felnézek azokba a sűrű szempillák szegélyezte sötét, csillogó szemekbe, amelyet bárhol felismernék.

– Colt… – mormogom döbbenten, hogy itt látom őt Olaszországban.

– Soph… – köszön, rekedt a hangja.

– Mi-mit keresel itt? – Levegő után kapkodok, és nem tudom, hogy miért.

– Téged – közli egyszerűen, szinte éget a tekintete.

Hirtelen eláraszt minden, amit próbáltam elfelejteni. Sötétkék szeme éhesen és kutatón figyel. Férfias álla, magas termete, sőt még az illata is déjà vu érzést kelt bennem. Mindenre apró részletekbe menően emlékszem, így arra a bűnös kéjre is, amelyben a testemet részesítette. Elfojtom a borzongást.

– Szia, cukikám – szólal meg Pace, és rám vigyorog Colton mögül.

Mi a csuda? Hirtelen rádöbbenek, hogy milyen udvariatlanul viselkedem, vonakodva elszakítom a tekintetemet Coltonról, üdvözlöm Pace-t, és bemutatom a testvéremnek. Elképzelni sem tudom, hogy mit keresnek itt, de félreállok, hogy beléphessenek a szobába.

Becca széles mosollyal az arcán kezet fog Pace-szel, és azonnal eszembe jut, hogy milyen hatással van a lányokra, akikkel megismerkedik. Becca arca kipirul, a szeme pajkosan csillog. Ó, ebből baj lesz.

– Ő pedig biztosan a híres Colton Drake – szólal meg Becca, és Colton szemébe néz.

A testvérem elismerő pillantással tetőtől talpig végigméri Colton tökéletes alakját, és a látványtól összeszorul a torkom, könnyek égetik a szememet. Aztán felébred bennem a harag, mert eszembe jut Colton árulása. De olyan sokkos állapotban vagyok, hogy beletelik egy kis időbe, mire végre meg tudok szólalni. – Ne foglalkozz vele. Távozik – közlöm, ahogy eszembe jut, hogy min mentünk keresztül Coltonnal.

– Na, ne legyél már ilyen – szól rám Pace. – Tíz órát repültünk másodosztályon, hogy meglátogassunk. Az a legkevesebb, hogy behívsz, és hagyod, hogy flörtöljek a testvéreddel. – Felvillan az a féloldalas mosolya, és esküszöm, hogy látom, amint összecsuklik Becca térde.

– Másodosztályon utaztatok? – szakad ki belőlem gondolkodás nélkül.

– Ez volt az egyetlen lehetőség. A magángép nem állt rendelkezésre. Azonnal jönni akartam, de az első osztály tele volt – magyarázza Colton.

Próbálom elképzelni ezt a két férfit – akik mindketten jóval magasabbak száznyolcvan centinél –, ahogy órákon keresztül kuporogtak a repülőgép szűk ülésében.

– Ez a szerelem – jegyzi meg Pace a bajsza alatt.

– Itt szálltatok meg? – Colton körbepillant az apró szobában, ami összesen három másodpercet vesz igénybe.

Az utazásunk elsődleges célja az volt, hogy kirúgjunk a hámból – eszemben sem volt első osztályú repülőjegyre és flancos szállodai szobára pazarolni a drága pénzt. Bár Becca egyelőre jól reagál a kezelésekre, nincs rá semmi garancia, hogy egészséges marad, vagy nem lesz szüksége újabb kúrára abban a méregdrága kórházban.

– Mi a baj ezzel a szobával? Nem felel meg a magas igényeidnek? – jegyzem meg, és összekulcsolom a karomat a mellem előtt.

Összeráncolja a homlokát. – Hadd költöztesselek át benneteket valami jobb helyre. Megfelelőbb szállodába – feleli Colton, és ismét rám szegezi a szemét.

Hogy merészeli? Nem sétálhat be csak úgy ide, szakíthatja félbe a vakációmat, aztán sértegethet a hely miatt, amelyet választottam. Nem irányíthat mindent. Alig bírok ellenállni a kísértésnek, hogy kilökjem a szobából, és az orrára csapjam az ajtót. Mély lélegzetet veszek, mire hátrál egy lépést, mintha olvasna a gondolataimban.

– Nem érdekes, ha itt is jól érzitek magatokat. – Úgy vizslatja az ágyneműt, mintha poloskákat keresne benne.

Seggfej.

– Úgy van, vagy legalábbis úgy volt, amíg Colton váratlanul elő nem került, és teljesen össze nem zavart.

Pace átsétál a szobán, kihúzza az egyik apró széket az asztal alól, és lehuppan rá. Hatalmas termete mellett eltörpül az egész szobánk. Teljesen kirí innen, de jó értelemben. – Nem is tudtam, hogy van testvéred. A szexiség nyilvánvalóan öröklött. – Beccára kacsint.

– Ikrek vagyunk – közli Becca.

Külsőre egy kissé mindig is különböztünk egymástól, és ez most még inkább észrevehető. Beccának csak most nőtt vissza a haja, alig ér le a válláig, hullámos és kócos. Az én hajam vastag függönyként omlik le a hátamon, és egyenes, mint a nyíl. Becca emellett vagy hét kilóval könnyebb nálam. A kemoterápia miatt.

– Mmm – mordul fel Pace, és kettőnk között cikázik a tekintete. – Titokban mindig is arról fantáziáltam, milyen lenne egy ikerpárral. – Éhes tekintete bármelyik nőt térdre kényszerítené. Beccának esélye sincs a sármjával szemben.

Colton közelebb lép hozzám, ökölbe szorítja a kezét, és gyilkos pillantást lövell Pace irányába. – Ne kényszeríts, hogy kinyírjalak, mihelyt földet értünk. Tönkretenné az egész utazást.

– Ne kényszeríts, hogy letépjem a tökeidet. Menj, beszélj az asszonyoddal – vág vissza Pace.

Szólni készülök, hogy helyreigazítsam. Nem vagyok senkinek az asszonya, de a gondolataim visszarepülnek ahhoz a végzetes éjszakához, amikor Colton megvásárolt az árverésen. Elfogadtam a pénzt – és jó részét már el is költöttem. Ez vajon azt jelenti, hogy még mindig hozzá tartozom, annak ellenére, hogy kiderült, nős?

Átkoztam azt a hülye egyezséget, átkoztam a férfit magát, amiért rabul ejtette a szívemet. Ez soha nem volt a terv része.

Amikor ismét találkozik a tekintetünk, Colton elveszettnek, összetörtnek látszik, és ez megmozdít valamit mélyen bennem. Bármennyire is dühös voltam, amikor kiderült, hogy végig hazudott nekem, az érzéseim nem változtak meg iránta. Nem tudom csak úgy kikapcsolni őket. A nyilvánvaló hiányosságai ellenére segített a húgomon, és elérte, hogy újra azt érezzem, élek. Ő volt minden, amiről nem is tudtam soha, hogy akarom.

– Kimehetnénk az előtérbe egy percre, hogy beszéljünk? – kérdezi Colton. Lágy, szinte suttogó a hangja.

– Hallgasd végig, kölyök. Tedd meg a kedvemért – mondja Pace, a mosolyától megjelentek a gödröcskék az arcán, mintha csak tudná, hogy senki sem képes nekik ellenállni. Az idióta.

Nyelek egyet, és alig észrevehetően biccentek, aztán követem Coltont az előtérbe. Átrepült a fél világon, az a legkevesebb, hogy végighallgatom a magyarázkodását. Talán nekem is segít majd, hogy lezárjam a dolgot. Talán megkapom a válaszokat, hogy továbbléphessek, és azt is kiderítsem, mi a helyzet a jókora összeggel, amelyet kifizetett nekem. Végül is soha nem hajtotta be rajtam az egyezség rám eső részét, még mindig szűz vagyok.

Mihelyt kiérünk az előtérbe, Colton megáll előttem, egyenesen a szemembe néz. – Szóval ő Becca, mi? – Az ajtó felé biccent.

– Igen.

– Jól néz ki! Úgy értem, egészségesnek tűnik.

Bólintok. – Igen, működött a kezelés… egyelőre. Két hét múlva esik át a következőn, de azok után, ami történt, mindkettőnk számára ideje volt, hogy elutazzunk. – Beccával soha nem csináltunk ilyesmit, de része volt a tervemnek, hogy elkezdek valóban élni.

Colton bólint. – Értem.

Pár másodpercig egyikünk sem szólal meg, és olyan mozdulatokat tesz Colton keze, mintha meg akarna érinteni, de nem teszi. Hála istennek.

– És annak, hogy egy másik országba menekültél, van valami köze… Stellához?

Önkéntelenül összerándulok. Gyűlölöm, hogy kiejtette a száján ezt a nevet. Azonnal felvillannak a fejemben annak a napnak az emlékképei a medencében, amikor az egész világom darabjaira hullott. Egy ilyen országban, mint Olaszország, a nevének nem is szabadna léteznie.

– Elmeséled a történetet? – kérdezem.

– Bármit, amit csak tudni akarsz.

– El fogtok válni?

– Ez még nem dőlt el.

– Akkor már itt sem vagyok. – Az ajtó felé fordulok, megragadom a kilincset.

– Ne! Maradj! Kérlek, hallgass végig – esdekel Colton, és lehámozza az ujjaimat a kilincsről.

Az érintésétől elönt a forróság, eszembe juttatja, mire képesek azok a kezek. Még mindig ő az egyetlen férfi, aki elérte, hogy elélvezzek. Megborzongok a gondolatra, mintha az emlék dalolna bennem.

Hangos kacagást hallok az ajtó mögül. Melengeti a szívemet, hogy Becca jól érzi magát, és ez segít. Ismét szembefordulok Coltonnal, mély lélegzetet veszek, hogy megnyugodjak. – Szereted őt?

– Nem. – Határozott, magabiztos a hangja. – Soha nem szerettem őt úgy, ahogyan kellett volna.

Ellazul a vállam. Bár a testem menekülni vágyik, és az agyam is azt üvölti, hogy fussak, a szívem összeköt ezzel a férfival. És helyes-e, vagy sem, egy részemnek szüksége van rá, hogy végighallgassam őt, hogy megértsem ezt az egész zavaros helyzetet, amelybe belekeveredtem. Talán akkor megértek majd mindent, és aztán továbbléphetek.

– Kérlek, hadd magyarázzam meg, csak ennyit kérek. – Békítően felemeli a két kezét.

Soha nem láttam még őt ilyen feldúltnak és letörtnek. Sötét karikák vannak a szeme alatt, és napok óta nem borotválkozott. Bár beleegyeztem, hogy végighallgatom, elönt a hányinger. Készen állok vajon, hogy feldolgozzam, amit mondani fog? Megtámaszkodom a falban. – Csak szükségem van egy percre…

Nagyot fúj, és esküszöm, látszik az arcán, hogy elönti a bűntudat. – Annyi időt adok, amennyi csak kell, édeském.

A becenevem hallatán mintha mázsás súly nehezedne a mellemre. Nehéznek érzem a szívem, tompán dobog a mellkasomban.

Újra felhangzik az ajtó mögül Becca nevetése.

– Pace valószínűleg megpróbálja leimádkozni róla a bugyit – jegyzi meg Colton.

– Nem hiszem, hogy Becca különösebben ellenkezne.

– Megnézzük, mit művelnek a testvéreink, míg adunk neked egy percet?

Bólintok. Akár meg is tehetjük. Nem hinném, hogy készen állok végighallgatni az egész mocskos mesét arról, hogy a férfi, akibe beleszerettem, nős, és a jelek szerint nem biztos, hogy el akar válni. Egy feles is jól jönne, hogy enyhítse a mellkasomban érzett fájdalmat.

Visszatérünk a zsúfolt szobába, ahol Becca és Pace a nyitott ablaknál áll, beszélgetésbe merülve. Soha nem láttam még Beccát ilyen boldognak és élénknek. Nyíltan flörtöl és kelleti magát, mint egy páva, az ujja köré csavarja egy tincsét, és ragyogó mosollyal néz fel Pace-re. A vakációnk egyre érdekesebb lesz.

Becca felém fordul, amikor megérzi, hogy ismét a szobában vagyunk. – Soph, tudtad, hogy Pace egy szemesztert Rómában végzett? Elvisz megnézni a várost, megmutatja a legklasszabb helyeket, amelyek nem szerepelnek az útikönyvben, amit vettünk.

Ennyit arról, hogy kirúgjuk Pace-t és Coltont. Csajos hétvégét terveztünk, de nem fogok semmit megtagadni Beccától, és látszik rajta, mennyire szeretne több időt tölteni Pace társaságában. Az átkozott féloldalas mosolya és a gödröcskéi az oka mindennek.

– Honnan tudtad meg, hogy hol vagyok? – kérdezem Coltontól.

– Kylie-tól – erősíti meg a sejtésemet.

Hetente pár napot Kylie-val dolgoztam Colton jótékonysági szervezete számára, és nem éreztem helyesnek, hogy szó nélkül távozzam. És bár csak annyit akartam elárulni neki, hogy pár napig nem leszek a városban, valahogy sikerült kicsikarnia belőlem, hogy Rómába utazom.

– Mikor értetek ide? – faggat Colton.

– Tegnap este. – Már majdnem dél van, de az időeltérés és a tegnap este elfogyasztott bor miatt még ki sem pakoltunk. Önmagában már az kész csoda, hogy lezuhanyoztunk és felöltöztünk.

– Gondolom, még nem ebédeltetek. Menjünk, együnk valamit, és mindent megmagyarázok. – A húgomhoz fordul, aki valami ok miatt Pace bicepszét szorongatja, miközben ő imádó tekintettel lemosolyog rá. – Pace, Becca, mi lenne, ha bekapnánk valamit, mielőtt elindultok városnézésre?

– Benne vagyok – vágja rá Pace.

– Én is – kotyog közbe Becca, és felkapja a retiküljét.

Legszívesebben durcásan toppantanék és ellenkeznék, de gyerekes bosszú lenne megtagadni magamtól az ételt. – Rendelhetünk is valamit – biccentek a fiókos szekrény tetején heverő menüre.

– Kizárt, hogy egész nap a szobában ücsörögjek, Soph – biztat Becca. – Gyere, ez csak egy ebéd.

Dühösen rámeredek. Áruló. Magamban megjegyzem, hogy ezután nem leszek kedves vele. Mint ma reggel, amikor nem használtam el az összes forró vizet zuhanyozáskor – ez többet nem fordul elő. Lehet, hogy azt hiszi, segít nekem és Coltonnak azzal, hogy közbeavatkozik, de nem így van.

Összeszedem a holmimat, a táskámat, a napszemüvegemet és az eurót, amelyet váltottam, mielőtt eljöttünk a repülőtérről, és követem a csapatot a lifthez. Ez érdekes lesz.

MÁSODIK FEJEZET

Sophie

Az utcai kávézó gyönyörű és elegáns. Fekete, kovácsoltvas asztalok és székek puha, borszínű párnákkal, a teraszt az utcától elválasztó rács pedig repkénnyel van befuttatva. Süt a nap, tiszta kék az ég, de nincs túl meleg, és nehéznek bizonyul morcosnak maradnom.

Colton egy helyi pincészetből származó fehérbort javasol, és amikor kihozzák, elámulok, mert még soha nem ízleltem ennyire könnyűt, frissítőt és üdítőt. Colton tökéletes ízlése csak egy a sok közül, amelyet könnyű benne szeretni. De nem gondolhatok erre. Nem fogok. A testem már elárult azzal, hogy életre kel, amikor Colton a közelemben van, például amikor alám tolta a széket, és a keze a derekamhoz ért. Bizsergett tőle a bőröm. És amikor kihúzta magának a velem szemben lévő széket, parancsoló magatartásától megremegett a szívem. Muszáj megtartanom magam.

Colton tekintete végigsiklik a csupasz bőrömön – az ujjatlan pólóból kivillanó meztelen vállamon –, és elönt a forróság, kipirosodik a mellkasom és a nyakam.

Örülök, hogy a testvéreink magukra vállalják a beszélgetést, mert Colton és én is teljesen csöndben maradunk. A csevegés nem illik a hangulatomhoz, és egyébként sem tudom, hogy mit mondhatnék. Becca és Pace gondtalanul csacsognak, mintha semmi gondjuk nem lenne a világon, miközben Coltonnal komoly pillantásokat váltunk.

– Szóval, mennyi ideig maradtok, srácok? – kérdezi Becca.

– Az attól függ – feleli Pace.

– Mitől? – kérdezem kihívóan. Ami engem illet, Colton elérte, amit akart, megjelent itt, hogy mint egy ősember, jogot formáljon a tulajdonára. Most már akár el is tűnhet a fenébe, köszönöm szépen.

Colton rám néz azzal a szomorú szemével. – Szeretnék egy esélyt – mondja, borús a hangja.

Egy esélyt a magyarázatra, vagy egy esélyt nálam? Hálás vagyok, hogy a széles napszemüveg eltakarja a szememet.

– Talán nem adta meg neked az LA-ben töltött hetek alatt? – siet Becca a segítségemre.

Köszönöm, istenem! Visszatért a józan és bátor testvérem, akit ismerek és szeretek. Beccára nézek, hogy szavak nélkül fejezzem ki a hálámat.

Colton figyeli a jelenetet, nyilvánvalóan azon tűnődik, hogy mit meséltem Beccának a Los Angelesben töltött időről. Remélem, elég jól ismer ahhoz, hogy tudja, nem árultam el a titkunkat.

– Elkúrtam. Nem volt helyes, hogy nem mondtam el neked… – Colton hangja elcsuklik az érzelmektől, még soha nem hallottam ilyennek.

– Stella egy megaszörnyeteg, aki… – kezdi Pace.

Colton felemeli a kezét, hogy elhallgattassa a fivérét. – Ne, Pace. Ez az én saram. Nekem kell rendbe hozni.

Fogalmam sincs, miért, de hirtelen feléled bennem a vágy, hogy enyhítsem a fájdalmát és a gyötrelmét. – Itt vagyok, nem? – kérdezem, és Colton szemébe nézek. Természetesen nem vagyok elég bátor ahhoz, hogy levegyem a napszemüveget, de mégis.

Enyhül a tekintetéből sugárzó szomorúság.

Egy órával később már a második palack bornál tartunk, mielőtt a pincérnőnek egyáltalán eszébe jutna, hogy kihozza az étlapot. Rádöbbenek, hogy Colton javaslata, hogy kapjunk be valamit, egy egész délutánt magában foglaló programmá vált. Ebben az országban egészen más tempóban zajlanak az étkezések, mint az Egyesült Államokban.

– Rendeljük meg az ebédet, jó? – szólal meg Pace, és odanyújtja nekem az olaszul írt étlapot.

Végre kihozzák az ételt, és evés közben Becca mesél a kezelésről. Nem tudom nem észrevenni, hogy Colton előrehajol, a könyökére támaszkodik, úgy issza magába a szavait. Tisztában van vele, hogy a nagylelkű licitje tette lehetővé, hogy ki tudtuk fizetni a kezelés horribilis árát. És talán a jótékony oldalának köszönhető, hogy áhítatos arca elárulja, mennyire büszke arra, hogy segíthetett.

Amikor Becca faggatni kezdi Coltont a munkájáról, futólag megemlíti a befektetési bankot, aztán részletesen beszámol a jótékonysági alapítványáról. Hamarosan befejezik a munkát Afrikában. Nemsokára megnyílik az iskola, amelyet épített.

Becca áhítattal hallgatja – nyilvánvaló, hogy Colton remek parti, és csak még nagyobbra nőtt a szemében.

– Hiányzik Sophie munkája. Sokat segített az elmúlt hetekben, hogy Kylie utolérje magát. – A kezem után nyúl, de elhúzom.

Bár rólam folyik a beszélgetés, alig tudom követni. A fejemben kérdések kavarognak Colton házasságáról azzal a nővel, akit saját bevallása szerint nem szeret. Akkor miért vette feleségül? Hol volt az asszony, miközben az ágyukban aludtam? Az egész kapcsolatunkat mocskosnak érzem.

Annak ellenére, hogy milyen kétes körülmények között kezdődött minden, kezdtem azt hinni, hogy Colton nem ok nélkül jelent meg az életemben. Őrangyalként küldték nekem, hogy segítsen meggyógyítani Beccát, és felébresszen szexuális téren. Két hónapig éltem vele, egyre közelebb kerültem hozzá, beleszerettem.

Most még inkább eltűnődöm azon, hogy miért nem feküdt le velem soha. Talán azért, mert nem akarta megcsalni a feleségét?

– Sophie? – Colton hangja visszaránt a jelenbe. – Még egy kis bort?

Megrázom a fejem. – Inkább visszamennék a szállodába.

Colton az órájára néz, és összeráncolja a homlokát. – Oké. Rendben van.

Befejezzük a salátából, meleg kenyérből, fehér borból és jó néhány üveg ásványvízből álló ebédünket. Miután Colton fizet, Pace és Becca feláll az asztaltól, szemlátomást be vannak csípve, és alig várják, hogy elinduljanak a felfedezőútjukra.

Coltonnal némán visszasétálunk a szállodába. De olyan sok a látnivaló, az ismeretlen hang és illat, hogy alig veszem észre a kényelmetlen csendet, ami közénk ereszkedett. Már önmagában az komoly koncentrációt igényel, hogy ne törjem ki a nyakam a bokapántos tűsarkú szandálban az egyenetlen macskaköveken.

Amikor a szállodához érünk, Colton kinyitja az ajtót, betessékel, meleg tenyere ismét a derekamon pihen, és bizsergés fut végig a gerincemen.

Egy a szálloda egyenruhájába öltözött fiatalember megállít minket az előcsarnokban.

– Az új kulcsa, kisasszony. – Olasz akcentusa simogatja a szavakat, sokkal szexibben hangoznak tőle, mint amilyenek.

– Van kulcsom. – Felemelem, hogy lássa.

– Igen, de ez az új lakosztályáé. Tizenhetedik emelet. – A kezembe nyomja a kulcskártyát, miközben kiveszi belőle a régit.

Eszembe jut, hogy Colton fojtott hangon tárgyalt valamit a recepcióssal, mielőtt elhagytuk a szállodát. Ezt intézte?

Felvonja az egyik szemöldökét, és vállat von. – Csak azt akartam, hogy kényelmesen érezzétek magatokat.

Az ajkamba harapok, hogy ne vágjam rá, mennyivel kényelmesebben éreztem magam, mielőtt megjelent, és elkezdett beavatkozni az életünkbe, de valahol mélyen tudom, hogy csak kedves próbál lenni, bármennyire idegesítő is ez. Nem fog tudni visszaszerezni figyelmes gesztusokkal és édes megjegyzésekkel. Lehet, hogy bolond vagyok, de van egy szabályom a nős férfiakkal való randevúzást illetően: nem teszem.

– Nem kellett volna – vágom oda neki, és elindulok a lifthez, folyamatosan nyomkodom a hívógombot a hüvelykujjammal. Észreveszem, hogy Colton mellettem ácsorog, és figyelmezetően ránézek. – Gondolom, megvárhatod Beccát és Pace-t a hallban, hogy végezzenek a városnézéssel.

– Megígérted, hogy beszélhetünk – mondja, a hangjából kicseng a bosszúság.

Igaz, de ez még a bor és az ebéd közben egyre forrósodó tekintetek előtt volt. Nem bízom magamban eléggé ahhoz, hogy egyedül maradjak vele egy szobában. – Nem hiszem, hogy helyénvaló lenne egyedül maradni egy nős férfival egy szállodai szobában.

Frusztráltan felmordul, éppen abban a pillanatban, amikor kinyílik a lift ajtaja, és berángat magával.

Vészcsengők szólalnak meg a fejemben. Hamarosan kettesben leszek azzal a férfival, aki a hozzáférhetetlen státusza ellenére a kezében tartja a szívemet.

Légy erős, Sophie!