A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Andrew Sean Greer: Less, Lee Boudreaux Books /
Little, Brown and Company Hachette Book Group, 2017

Fordította

Goitein Veronika

© Andrew Sean Greer

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borító design: Sean Ford

A borítót az eredeti alapján készítette: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-38-0

Daniel Handlernek

ELSŐ LÁTÁSRA

Arthur Less nem is tűnik olyan rémesnek innen, ahonnan én nézem.

Nézzék csak: a hotel előcsarnokában üldögél egy kerek plüsskanapén, kék öltönyben és hófehér ingben. A lábát keresztbe rakja, egyik csillogóra suvikszolt cipőjét a lábujjain himbálja, a sarka kilóg belőle. Fiatalos póz. A nyurga árnyék is mintha fiatalkori önmagához tartozna, de Less az ötvenhez közeledve olyan, mint azok a bronzszobrok a parkban, amelyek lassan patinásodva felveszik a környező fák színét, csak a térdük fénylik a sok dörzsöléstől, mert a kisdiákok szerint ez szerencsét hoz. Arthur Less, aki ifjúságában rózsaszínen, aranylóan tündöklött, mostanra megkopott, akár a kanapé, amin üldögél, miközben a térdén dobol a mutatóujjával, és a nagy kakukkos órát fürkészi. Hosszú, nemes vonalú orra állandóan leég a napon (még New York októberi felhőinek takarásában is). Fakószőke haja a feje tetején kissé túl hosszú, oldalt pedig túl rövid – pont, ahogy a nagyapjáé volt. Vízkék szeme is ugyanolyan. Hallgassák csak: ketyeg, ketyeg az aggodalom másodpercmutatója, ahogy Arthur az órát lesi, ami viszont sajnos nem ketyeg. Már tizenöt éve megállt. Arthur Less persze nem tudja; még érett kora ellenére is meg van győződve róla, hogy az irodalmi események kísérőszemélyzete mindig pontos, a szállodai inasok pedig mindig felhúzzák az órát az előcsarnokban. Karórát nem visel; rendületlen a bizakodása. Csupán véletlen, hogy a kakukkos óra fél hétkor állt meg, szinte pontosan akkor, amikor Arthurt a ma esti programjára kellene útnak indítani. Szegénynek fogalma sincs róla, hogy valójában már háromnegyed hét van.

Tehát várakozik, miközben a teremben egy barna gyapjúruhás, fiatal nő körbe-körbe repdes, mint valami kosztümös kolibri, és egymás után porozza be a turistacsoportokat. Bekukucskál a székek közé, kérdez valamit, aztán továbbröppen, mert nem azt a választ kapta, amit szeretett volna. Less észre sem veszi. Az órára koncentrál. A fiatal nő a recepcióshoz lép, aztán a lifthez siet, megriasztva egy csapat hölgyet, akik túlzott eleganciával készülnek a színházba. Less cipője fel-alá billeg. Ha odafigyelt volna, talán feltűnt volna neki a nő várakozásteljes kérdése, amiből rögtön megállapíthatta volna, hogy miért faggat a kisasszony mindenki mást, csak épp őt nem:

– Elnézést, hölgyem, nem ön véletlenül Miss Arthur?

A gond – ami nem fog itt helyben, az előcsarnokban megoldódni – csupán annyi, hogy az irodalmi esemény kísérőszemélyzete, azaz a barna ruhás kolibri azt hiszi, hogy Arthur Less nőnemű.

Mentségére szolgáljon, hogy csupán egyetlen regényét olvasta, mégpedig elektronikus formátumban, fotó nélkül, és a könyv női narrátorát olyan lenyűgözőnek, olyan meggyőzőnek érezte, hogy egészen biztos volt abban, hogy a könyvet nő írta; feltételezte, hogy a név csupán amolyan amerikai genderfurcsaság (mivel ő japán). Arthur Less számára ez a vélemény a regényéről egyenesen felemelő. De jelenleg semmit nem ér vele a kerek kanapé kellős közepén kuporogva. Ugyanis tíz perc múlva hét.

Arthur Less három napja tartózkodik itt; azért érkezett New Yorkba, hogy interjút készítsen a híres sci-fi-íróval, H. H. H. Mandernnel, mégpedig színpadi beszélgetés keretében, H. H. H. Mandern új regényének tiszteletére; a könyvben újra életre kel az óriási népszerűségnek örvendő holmesi robot, Peabody. Könyves berkekben ez nagy hír, és – nem mellesleg – sok pénzzel is jár. Pénz csilingelt a hangban, amely váratlanul felhívta Lesst, és megkérdezte, ismeri-e H. H. H. Mandern írásait, valamint ráérne-e egy interjúra. Pénz csilingelt a publicista üzeneteiben, aki eligazította Arthurt, hogy mik azok a kérdések, amiket semmi szín alatt nem tehet fel H. H. H. Mandernnek (a feleségéről, a lányáról és a verseskötetéről, amit pocskondiáztak a kritikusok). Pénzről tanúskodott a kiválasztott helyszín és a Village rengeteg plakátja. Pénzbe került a színház előtt a széllel szélmalomharcot vívó, felfújható Peabody. Pénztől csillogott a hotel, ahol Arthurt elhelyezték, és „grátisz” almával kínálgatták egy tálról, ahonnan bármikor kiszolgálhatta magát, éjjel és nappal, amikor csak almát kíván, köszönjük szépen. Olyan világban élünk, ahol az emberek többsége évente csupán egy könyvet olvas el, és jókora pénzbe kerül a remény, hogy ez lesz az a könyv. Sok múlik a mai estén, a dicső induláson. Sok múlik Arthur Lessen.

Aki továbbra is kötelességtudóan szemléli az órát. Nem veszi észre, hogy bánatosan álldogál mellette az irodalmi esemény kísérőszemélyzete. Nem veszi észre, ahogy a nő megigazítja a sálját, aztán kisétál a forgóajtón, ami mosógépre emlékeztet. Nézzék csak Arthur kissé kopaszodó feje búbját. Nézzék, ahogy szaporán pislog. Nézzék ezt a gyermeki hitet.

Amikor huszonéves volt, beszélgetett egy költőnővel, aki egy cserepes növény földjén nyomta el a cigarettáját, és így szólt hozzá: – Arthur, te olyan vagy, mintha nem is lenne bőröd. – Ezt egy költő mondta neki. Egy költőnő, aki a művészetéből élt, azaz nyilvánosan nyúzta meg magát elevenen, és még ő mondta neki, a nyurga, fiatal és reménykedő Arthur Lessnek, hogy mintha nem lenne bőre. Igaza volt.

– Élesebbnek kellene lenned – hajtogatta mindig Carlos, a riválisa a régi szép napokban, de Less nem értette, mit akar ezzel mondani.

Legyen utálatos? Nem. Csak annyi, hogy védje magát, viseljen páncélt a világ támadásai ellen, de hát hogy lehetne valaki csak úgy, magától élesebb? Ugyanúgy lehetetlen, mint az, hogy csak úgy, magától legyen jobb humorérzéke. Vagy valahogy úgy kellene tenni, mint a humortalan üzletemberek, akik betanulják a poénokat, és mindenki felettébb szórakoztatónak találja őket, de mindig lelépnek a partikról, mielőtt kifogynak a viccekből?

Bárhogy is kellett volna, Less nem tanulta meg. Negyvenes éveire is csak odáig jutott el, hogy már volt valami halvány önképe, kicsit olyan, mint egy lágy páncélú rák áttetsző kültakarója. Egy közepes kritika vagy akaratlan sértés már nem bántotta túlságosan, de ha igazán, komolyan összetört a szíve, akkor a lágy páncél alatt ugyanúgy vérzett, mint mindig. Miért van az, hogy a középkorú embert már annyi minden untatja – a filozófia, a radikális eszmék és egyéb gyorsételek –, de az összetört szív ugyanúgy fáj, mint régen? Talán mert mindig új, friss forrásból fakad. Még a régi, ostoba félelmeket sem sikerült legyőzni, legfeljebb elkerülni: telefonhívások (lázasan tárcsázva, mint aki bombát próbál hatástalanítani), taxik (elejtve a borravalót, aztán megfutamodva, mint aki túszhelyzetből menekül), partik, ahol vonzó férfiakkal vagy hírességekkel kell csevegni (fejben próbálgatva a köszönést, pedig már lassan az elköszönésnél tartanak). Arthur még mindig nem győzte le ezeket a félelmeket, de az idő feloldotta őket. A telefonálástól megmentette az e-mail és az SMS. A taxin elkezdtek kártyás fizetést is elfogadni. Az elszalasztott lehetőségekkel később online fel lehetett venni a kapcsolatot. De az összetört szív – hogy is lehetne elkerülni, ha csak úgy nem, hogy az ember lemond a szerelemről? Arthur Less végül nem talált egyéb megoldást.

Talán ezért adott kilenc évet az életéből egy bizonyos fiatalembernek.

És azt még nem is említettem, hogy az ölében jelenleg egy orosz űrhajóssisakot tart.

De íme, egy kis szerencse: az előcsarnokon túl a külvilágból halk harangszó csendül, egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, és Arthur felpattan. Nézzék csak, ahogy az áruló kakukkos órára mered, aztán a recepcióhoz rohan, és végre, végre felteszi azt az időtlen kérdést.

– Nem értem, hogy gondolhatták rólam, hogy nő vagyok!

– Mert olyan tehetséges író, Mr. Less, hogy rászedett! De mi az ott magánál?

– Ez? A könyvesbolt kérésére…

– Imádtam a Sötét anyagot. Volt egy rész, amiről Kawabata jutott eszembe.

– Az egyik kedvencem! A Kiotói szerelmesek. Kiotó…

– Mr. Less, képzelje, én Kiotóból származom!

– Komolyan? Néhány hónap múlva épp oda fogok utazni…

– Mr. Less, van egy kis gond…

Ez a beszélgetés zajlik le a barna ruhás hölgy és Arthur között, miközben végighaladnak a színház előterén. Az egyetlen díszlet egy fa, ami mögött a főhős szokott rejtőzni a vígjátékokban; minden más feketére festett téglából van. Less és kísérője a szállodából az esemény helyszínére rohant, és Arthur már érzi is, hogy makulátlan, fehér ingét átlátszóra izzadta.

Miért pont ő? Miért épp Arthur Lesst kérték fel? Egy meglehetősen jelentéktelen szerzőt, aki leginkább csak a Russian River School íróival, művészeivel való kapcsolatáról volt híres, túl öreg volt ahhoz, hogy friss legyen, és túl fiatal ahhoz, hogy újra felfedezzék. Soha senki nem ül olyan ember mellé a repülőn, aki hallott már Less könyveiről. Nos, Arthur jól tudja, miért. Nem titok. Számolgattak: ki lenne az az író, aki beleegyezik, hogy fizetés nélkül elvállalja az interjú készítését? Valaki, aki kellőképpen kétségbeesett. Vajon hány ismerős író mondott nemet a felkérésre? Hányan voltak a listán, mielőtt valaki bedobta, hogy „Mi lenne, ha megkeresnénk Arthur Lesst?”

Igen, Arthur Less valóban egy kétségbeesett ember.

A fal mögül hallja, hogy a közönség kiabál valamit. Biztosan H. H. H. Mandern nevét. Az előző hónapban Less titokban elmerült H. H. H. Mandern műveiben. Az űroperák eleinte lehangolták egyszerű nyelvezetükkel és röhejes szereplőikkel, de aztán beleszeretett a találékonyságukba, aminek ő nyomába sem ért. Less új regénye komolyan foglalkozott az emberi lélek mélységeivel, de csak kisbolygó volt a sci-fi-író galaxisaihoz képest. De akkor is, miféle kérdéseket tehetne fel neki? Mi mást, mint amit mindenki megkérdez minden írótól: – Hogy csinálta? – És Less jól tudja, hogy a válasz egyszerű: – Halvány fogalmam sincs!

A kísérő a színház befogadóképességéről cseveg, a könyvturnéról, az előrendelésekről, és pénzről, pénzről, pénzről. Aztán megemlíti, hogy H. H. H. Mandern sajnos úgy tűnik, ételmérgezést kapott.

– Mindjárt meglátja – teszi hozzá, és egy fekete ajtón át egy tiszta szobába lépnek, ahol svédasztalon felvágottak sorakoznak. Mellette egy hófehér hajú, stólákba burkolózott hölgy áll, alatta pedig… nos, íme, H. H. H. Mandern, amint egy vödörbe rókázik.

Az ősz hölgy Arthurhoz fordul, és az űrhajóssisakra pillant:

– Hát maga meg ki a fene?

New York: a világ körüli út első állomása. Tulajdonképpen csak véletlen, mert Less egy kínos helyzetből keresett kiutat. Büszke magára, mert talált is. Egy esküvői meghívás volt a probléma.

Arthur Less immár másfél évtizede agglegény volt. Előtte hosszú ideig együtt élt Robert Brownburnnel, a nála jóval idősebb költővel, akivel huszonegy évesen lépett be a szerelem útvesztőjébe, és harmincas éveiben, vaksin pislogva keveredett ki onnan a napfényre. Hová is került? Ifjúsága első virágai már elhervadtak, és szirmaik fonnyadtan peregtek. Eljött a másodvirágzás. Az utolsó virágzás. Less megesküdött, hogy nem adja oda senkinek, csak élvezni fogja. Mégpedig egyedül. De hát hogyan élhetne egyedül úgy, hogy közben azért mégsem magányos? Erre a legmeglepőbb figura nyújtotta a feleletet: régi riválisa, Carlos.

Ha Carlosról kell beszélnie, Less mindig azt mondja, „az egyik legrégebbi barátom”. Pontosan emlékszik az első találkozásukra, 1987-ben, az emlékezet napjának nemzeti ünnepén. Még azt is pontosan fel tudja idézni, mit viseltek: Arthur zöld Speedo fürdőnadrágban volt, Carlos ugyanolyanban, csak az övé sárga volt. Mindketten pisztolyként szorongatták a fehérboros fröccsöt, és a fedélzet két végéről méregették egymást. A háttérben egy dal szólt, Whitney Houston táncolni akart benne valakivel. Egy mamutfenyő árnyéka szelte ketté a terepet. Whitney Houston táncolni akart valakivel, aki szereti. Ó, ha lenne egy időgépünk és egy videokameránk! Megörökíthetnénk a nyurga, rózsaszín-arany Arthur Lesst és az izmos, barna Carlos Pelut ifjúkorukban, amikor a narrátor még kisgyerek volt! A jelenet biztosan mindkettőjüknek eszébe jut, ha a másik szóba kerül. Nemzeti ünnep, fröccs, mamutfenyő, valaki. Mindketten elmosolyodnak, és kijelentik, hogy a másik „az egyik legrégebbi barátjuk”. De persze első látásra utálták egymást.

Lépjünk be mégis az időgépbe, de repüljünk az előbbi jelenet után húsz évet. A kétezres évek első évtizedének közepén vagyunk, San Franciscóban, egy hegyoldali házban a Saturn Streeten. Falábakon egyensúlyozó ház, üvegfalán át a sosem használt koncertzongorát láthatjuk, és egy többnyire férfiakból álló csoportot, akik abban az évben a tucatnyi negyvenedik születésnap egyikét ünnepelték baráti körükben. Köztük ott sürgölődik Carlos, kicsit meghízott már, néhai partnerétől ingatlanokat örökölt. Virágzó birodalommá fejlesztette örökségét, még Vietnamban és Thaiföldön is voltak ingatlanjai, sőt, Less még valami nevetséges indiai üdülőparkról is hallott. Carlos: ugyanaz a méltóságteljes ábrázat, de már nyoma sincs a sárga fürdőnadrágos ifjú izompacsirtának. Arthur Less könnyen idesétált a Vulcan Stepsen álló kis házából, ahol éppen egyedül élt. Egy parti. Miért ne? A szokásos Less-stílusú jelmezbe bújt – farmer és cowboying, picit volt csak fura –, és lesétált a domb déli oldalán a házhoz.

Közben képzeljük csak el Carlost, aki páváskodva trónol udvartartása körében egy pávaszéken. Mellette egy huszonöt éves ifjonc, fekete farmerban, pólóban, kerek teknőckeretes szemüvegben, sötét, göndör fürtökkel: a fia.

A fiam, emlékszem még, hogy Carlos mindenkinek így mutatta be az akkor még alig tizenéves fiút, amikor megjelent nála. Valójában nem a fia volt, hanem az árván maradt unokaöccse, aki hozzá költözött San Franciscóba, mert ő volt a legközelebbi élő hozzátartozója. Hogy is írjam le? Tágra nyílt szempár, napszítta barna fürtök és durcás természet; nem volt hajlandó zöldséget enni, és Carlost kizárólag csak Carlosnak szólította. Őt magát Federicónak hívták (anyja mexikói volt), de mindenki Freddynek szólította.

A partin Freddy kibámult az ablakon a ködbe vesző város felé. Mostanában már megette a zöldséget, de törvényes gondviselőjét továbbra is Carlosnak szólította. Öltönyt viselt, ami rettentően soványnak és tyúkmellűnek mutatta, és bár hiányzott belőle a fiatalos lelkesedés, megvolt benne a fiatalság minden szenvedélye; arcára kiültek a gondolataiban futó romantikus történetek és vígjátékok, egy zacskó pattogatott kukoricával a kezünkben akár nézhetnénk elméjének filmvásznát, ahogy teknőckeretes szemüvegének lencséin át kavarognak a gondolatok, akár a szappanbuborékok színpompásan áttetsző hártyája.

Freddy megfordult, mert valaki megszólította. Egy fehér kosztümös, borostyán nyakláncos nő volt az, Diana Rossra emlékeztetett hűvös eleganciája.

– Freddy, szívem, hallom, visszamentél az iskolapadba. – Érdeklődött, hogy mit tanul.

Büszke mosoly, és a válasz:

– Középiskolai angoltanárnak készülök.

A nő arca felderült.

– Istenem, de jó ezt hallani! Nem sok mai fiatal vállalkozik a tanári pályára.

– Őszintén szólva azt hiszem, én azért döntöttem így, mert nem kedvelem a saját korosztályomat.

A nő kipiszkálta a Martinijéből az olajbogyót.

– Ez nem lesz jó hatással a szerelmi életedre.

– Igaz. De hát nemigen van szerelmi életem – válaszolta Freddy, és egyetlen jókora korttyal kiitta a pezsgőjét.

– Csak meg kell találnunk számodra a megfelelő férfit. Talán ismered a fiamat, Tomot…

Mellettük megszólalt egy hang:

– Freddy egyébként költő! – Carlos az, kezében egy pohár fehérbor.

A nő (most már illene bemutatnom: Caroline Dennis, szoftverekkel foglalkozik, és Freddy később nagyon jó ismerőse lesz) felvakkantott.

Freddy óvatosan, lassan végigmérte, és félénken elmosolyodott.

– Csapnivaló költő vagyok. Carlos csak azért mondja, mert még emlékszik, mi akartam lenni gyerekkoromban.

– Azaz tavaly – mosolygott rá Carlos.

Freddy némán állt, sötét fürtjei beleremegtek az elméjében pörgő forgatókönyv megrázkódtatásaiba.

Mrs. Dennis gyöngyöző kacajjal kijelentette, hogy odavan a költészetért. Főként Bukowski „és a hasonlók” költészetéért.

– Szereted Bukowskit? – kérdezte Freddy.

– Jaj, ne – szólalt meg Carlos.

– Sajnálom, Caroline, de szerintem ő még nálam is csapnivalóbb.

Mrs. Dennis dekoltázsa elvörösödött, Carlos elterelte a figyelmét egy festménnyel, amit egy Russian River School-beli régi jó barátja festett, Freddy pedig – aki a verbális zöldséget továbbra sem volt képes megemészteni – a bárpulthoz ment egy újabb pezsgőért.

Arthur Less megérkezett a bejárati ajtóhoz: alacsony fal, fehér ajtó, takarja a hegyoldalon lefelé épült házat, és vajon most mit fognak szólni az emberek? Ó, remekül nézel ki. Hallottuk, hogy te és Robert már nem… Na és kié lesz a ház?

Honnan is tudhatná Less, hogy az ajtó mögött a következő kilenc év várja?

– Üdv, Arthur! Hát te meg mit vettél fel?

– Üdv, Carlos!

Húsz év eltelt, és mégis, aznap, abban a szobában: régi riválisok csatája.

Carlos mellett: göndör, szemüveges, várakozva szemlélődő fiatalember.

– Arthur, talán emlékszel még rá. A fiam, Freddy…

Annyira egyszerű volt. Freddy elviselhetetlennek tartotta Carlos otthonát, és a hosszú pénteki tanítási napok után, amikor kevés egyetemi barátja társaságában már iszogatott egy kicsit, gyakran beállított Arthurhoz, ahol becsiccsentve, lelkesen ágyba bújt egész hétvégére. Másnap Less kávéval és régi filmekkel traktálta a másnapos Freddyt, hétfő reggelente pedig kitette a szűrét. Eleinte ez úgy havonta egyszer fordult elő, aztán szokássá nőtte ki magát, és Less azt vette észre, hogy egy péntek este, amikor senki sem csengetett, csalódottság lett úrrá rajta. Milyen különös volt felébredni a fehér, langyos ágyban a trombitavirágok között beszűrődő napsütésre úgy, hogy valami hiányzott. Amikor legközelebb találkoztak, Arthur megmondta Freddynek, hogy nem lenne szabad ilyen sokat innia. Sem ilyen rettenetes verseket szavalnia. És tessék, itt egy kulcs a házhoz. Freddy nem szólt semmit, csak eltette a kulcsot, és attól kezdve használta, amikor kedve tartotta (és később sem adta vissza).

A külső szemlélő azt mondhatná, ez mind szép, csak arra kell ügyelni, hogy szerelmes ne legyen az ember. Mindketten nevettek volna. Freddy Pelu és Arthur Less? Freddyt nem érdekelte a romantika, elvégre fiatal volt hozzá; elég volt neki a sok könyv, a tanítás, a barátok, a legényélet. A jó öreg Arthur nem kért és nem kérdezett. Freddy gyanította, hogy az apját kiborítja, hogy ő Carlos régi ellenlábasával szűri össze a levet, és hát Freddy még elég fiatal volt ahhoz, hogy örömmel kínozza nevelőatyját. Az eszébe sem jutott, hogy talán Carlos örül, amiért nem neki kell bajlódnia vele. Ami Lesst illeti, Freddy nem is volt az esete. Arthur Less mindig idősebb férfiakba habarodott bele; rá nézve ők jelentették az igazi veszélyt. Egy kölyök, aki a Beatles tagjainak a nevét sem tudja? Legfeljebb szórakozás, időtöltés… hobbi.

Azokban az években Freddy mellett Lessnek természetesen voltak komolyabb kapcsolatai is. Ott volt a Kaliforniai Egyetem történelemprofesszora Davisben, aki nem sajnált két órát autózni, hogy színházba vigye Arthurt. Kopasz, vörös szakállú, csillogó szemű, szellemes férfi volt; egy ideig kellemesnek bizonyult felnőttként viselkedni egy felnőtt mellett, aki azonos életszakaszban van vele – a negyvenes évei elején –, és azon nevetni, hogy mennyire félnek a közelgő ötventől. A színházban Less oldalra sandított, látta Howard profilját a színpadi fényben, és azt gondolta: Tessék, ő jó társ, jó választás. Hogy tudta volna-e szeretni Howardot? Nagyon valószínű. De a szex fura és túlságosan precíz volt vele („Csípj belém, igen, nyúlj oda; nem, magasabban; nem, magasabban; nem, MAGASABBAN!”), olyan, mint valami énekkar főpróbája. Howard mindenesetre kedves volt, és főzni is tudott; magával vitte a hozzávalókat, és olyan csípős káposztalevest készített, hogy Less kicsit beleszédült. Gyakran fogta a kezét, és sokat mosolygott. Úgyhogy Arthur várt egy fél évet, hátha javul a szex, de nem javult, és ő nem szólt semmit, tehát talán tudta, hogy ez mégsem szerelem.

Persze voltak mások is, sokan. A kínai bankár, aki tudott hegedülni, és az ágyban jópofa hangokat adott, de úgy csókolt, ahogy csak a filmvásznon szokás. A kolumbiai pultos, aki kétségtelenül elbűvölő volt, de angolul nagyon furcsán beszélt („Megfürösztelek a tejben és a vajban”); Less spanyoltudásáról pedig jobb nem is beszélni. A Long Island-i építész, aki flanelpizsamában és hálósipkában aludt, mint a némafilmekben. A virágkötő, aki a természet lágy ölén akart szexelni, és Lessnek ezek után a bőr- és nemibeteg-gondozónál mérges szömörce elleni kenőcsöt és szexuális úton terjedő betegségeket vizsgáló tesztet is kérnie kellett. Volt néhány kocka, akik feltételezték, hogy Less követi a technika minden újításáról szóló híreket, de ők nem mutattak hajlandóságot az irodalommal való szorosabb ismerkedésre. Politikusok, akik úgy méregették, mintha gondolatban már öltönyt szabtak volna rá. Színészek, akik a vörös szőnyegen akartak vonulni vele. Fotósok, akik azt figyelték, hogy kedvező fényben áll-e. Talán néhányuk nem lett volna teljesen alkalmatlan. Sok az olyan lehetőség, ami nem teljesen alkalmatlan. De ha valaki már volt szerelmes, akkor az „alkalmas” nem elég; annál még egyedül élni is sokkal jobb.

Nem is csoda, hogy Less újra meg újra visszatért az álmodozó, egyszerű, forróvérű, ártalmatlan, fiatal könyvmolyhoz, Freddyhez.

Ez így ment kilenc éven át. Aztán egy őszi napon vége lett. Freddy persze megváltozott, már nem huszonöt éves volt, hanem a harmincas éveinek közepét taposta. Középiskolai tanár volt, kék, rövid ujjú ingeket hordott fekete nyakkendővel, és Less tréfásan Mr. Pelu tanár úrnak szólította (és jelentkezett is, mintha iskolapadban ülne). Mr. Pelu tanár úrnak még megvoltak a göndör fürtjei, de a teknőckeretes szemüveget piros műanyag keretesre cserélte. Már nem fért bele a régi ruháiba; a csont és bőr ifjoncból vállas, széles mellkasú férfi lett, még egy kis pocakja is kezdett nőni. Nem tántorgott már fel spiccesen Lesshez a hétvégén, és nem mondott rémes verseket. Kivéve egy hétvégét. Egy ismerősük esküvőjét ünnepelték, és Freddy kicsit berúgva, kipirult arccal érkezett, Lessnek dőlt, és bebotorkált az előszobába. Egész éjszaka áradt belőle a forróság, ahogy szorította Arthurt. Aztán reggel sóhajtva bevallotta, hogy jár valakivel, aki szeretné, ha monogám kapcsolatban lennének. És ő már egy hónappal korábban ígéretet tett rá. Úgy gondolta, most már ideje lenne betartani.

Freddy hason fekve Less karjára hajtotta a fejét. A borostája dörzsölte. A kis asztalkán a piros keretes szemüveg lencséje felnagyított két mandzsettagombot.

– És ő tud rólam? – kérdezte Less.

Freddy felemelte a fejét.

– Mármint hogy érted?

– Így – Arthur a meztelen testükre mutatott.

Freddy a szemébe nézett.

– Nem jöhetek többet.

– Megértem.

– Jó lenne. Jó volt. De tudod, hogy nem lehet.

– Megértem.

Freddy még mondott volna valamit, de aztán meggondolta magát. Hallgatott, ám a tekintete olyan volt, mint aki egy fényképet vés az emlékezetébe. Mit látott? Elfordult, és a szemüvegéért nyúlt.

– Adj még egy búcsúcsókot!

– De Mr. Pelu tanár úr, ez nem búcsú – mondta Less.

Freddy felvette a piros keretes szemüveget, és a két akváriumban egy-egy kis kék hal úszkált.

– Azt akarod, hogy örökre itt maradjak?

A trombitavirágokon átszűrődött egy kis napfény; egy meztelen lábat cirógatott.

Less a szeretőjére nézett, és talán képek villantak a gondolataiban – egy szmokingkabát, egy párizsi hotelszoba, egy parti egy háztetőn –, vagy talán csak a pánik és a veszteség vaksága. Pont-pont-pont kódolt üzenet az agyából, amiről nem hajlandó tudomást venni. Less odahajolt, és hosszan megcsókolta Freddyt. Aztán elhúzódott.

– Érzem, hogy az én parfümöm van rajtad.

A szemüveg már így is felnagyította a fiatalember szemét, most még nagyobbnak tűntek a kitágult pupillák. Úgy fürkészte Less arcát, mintha olvasni próbálná. Minden erejével azon volt, hogy elmosolyodjon, és végül sikerült is.

– Hát ez volt a legjobb búcsúcsókod? – kérdezte.

Aztán, néhány hónappal később, megérkezett az esküvői meghívó. Egy levél: Szeretettel várunk Federico Pelu és Thomas Dennis házasságkötésének alkalmából. Milyen kínos! Nem fogadhatta el a meghívást, hiszen mindenki tudta, hogy Freddy régi szeretője volt; megmosolyognák, nagyokat néznének, és bár ez általában nem érdekelte volna Arthurt, az már túl sok volt neki, hogy elképzelte a kis mosolyt Carlos arcán. A szánakozó kis mosolyt. Less egy karácsonyi jótékonysági eseményen összefutott Carlosszal (tűzveszélyes fenyőágak között), és akkor Carlos félrevonta, hogy megköszönje neki, amiért ilyen nagyvonalúan elengedte Freddyt.

– De hát Arthur, tudod te is, hogy a fiam nem illett hozzád!

Less mégsem utasíthatta vissza a meghívást csak úgy. Hogy otthon üljön, amíg a régi társaság összegyűlik Sonomában és elissza Carlos vagyonát – és úgyis rajta fognak nevetni. Szegény, ifjú Arthur Less, akiből szegény jó öreg Arthur Less lett. Molyrágta történeteket porolnának le, és néhány újat is biztosan feltálalnának. Már a gondolat is elviselhetetlen volt; nem, nem utasíthatja vissza a meghívást. Nehéz, nagyon nehéz az élet.

Az esküvői meghívó mellett érkezett egy másik levél is, egy udvarias emlékeztető egy ajánlatról, hogy Arthur egy névtelen berlini egyetemen tartson egy kurzust szűkös fizetésért, és az intézmény záros határidőn belül választ vár az ajánlatra. Less az íróasztalához ült, és a papírra meredt; a levélen az embléma egy peckesen ágaskodó csődör volt. Az ablakon át olvadt kátrány szaga és a tetőfedők ütemes kalapálásának hangja áradt be. Arthur kinyitotta a fiókot, és egy halom levelet vett elő, válaszra váró meghívásokat; jó pár rejtőzött még belőlük a számítógépén is, és a telefon hangpostáján szintén sorakozott néhány. Less ott ült az ablak mellett, a munkások zajában, és elgondolkodott rajtuk. Egy kurzus oktatói állása, egy konferencia, egy irodalmi elvonulás, egy útinaplós cikk és így tovább. És akkor, mint a szicíliai apácák, akik évente egyszer egy fellibbentett függöny mögött megjelennek és énekelnek, hogy a családjuk egy pillantást vethessen rájuk, Arthur Less elméjében a függöny fellibbent, és mögötte egy különös ötlet fakadt dalra.

Elnézéseteket kérem, írta a válaszborítékban lapuló papírra, de külföldön leszek. Szeretettel gratulálok Freddynek és Tomnak.

Minden ajánlatot elfogadott.