Vadászkaland

Gary Hun

2019

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Dr. Szaszúr Szabrina

1. Embersétáltatás (Pajzán versek és egyéb agymenések)

A matematikatanár tragédiája Először a buszmegállóban látta meg Őt, A derékszögű háromszög hajú nőt, S olyan nagy hatással volt rá a látványa, Hogy másnap szexi háromszögeket rajzolt a táblára.

- Tanár úr! – kiáltott fel lelkesedve egy diák,

- Ön forradalmasította a trigonometriát!

S valóban: tangens helyett tanga járt az eszében, Sőt, cotanga! S érezte, hogy feláll a kréta a kezében!

Mert afelől nem hagy a tematika kétséget, Hogy még sosem látott ilyen matematikai szépséget!

Oh, a lány szája, mint egy kosárgörbe, Spirális aranylánc fut a nyakán körbe, Szemüvege egy vízszintes 8-as, s oly féktelen vele, Akár a matematikában a végtelen jele, Füle, hasonlít a hetyke 7-es számra, Tán nem véletlen, hogy a 7-es buszra várt ma, Elöl az a két kúp, rajta koordinátapontok, Ha csak megérinthetné..., na de mit nem mondok, Törékeny alakja deltoid, picinyke köldöke Kilences, akár a hétszázhuszonkilenc köbgyöke, S lentebb, az a rejtett rombusz, vajh mekkora!

(öve alatt megmoccant az irányvektora) Szinte a rabja lett két combja hengerének, Ah, ellenállnának-e az ő forgástengelyének?

Hátul domborodott két szép gömbszelete, Hosszan elidőzött köztük a képzelete,

Trapéz szárú farmer simult rájuk, Érezhető volt az aurájuk,

S az lenne szép még e mellé,

Ha mindkettőt négyzetre emelné!

És az a láb, az a gyönyörű X!

(mondom, szerelmes lett, ez most már fix) Becézgetné így: Ismeret Lenke, Ipsz Ilonka, Mert volt már szerelmes X-be, Y-ba, De ennyire nem ajzotta fel egy nő dekoltázsa, Legfeljebb egy differenciálegyenlet megoldása.

Papírt vett elő, osztott, szorzott és kivonta a nőket, s semmi kétely,

Maradt az egy, kinek hajában ott táncolt a Pythagorasz-tétel.

Este álmában elrohant a parókiára, (A papot is ő tanította matematikára)

- Atyám! – kiáltott. ‒ Mit eddig tanult, felejtse el mindet!

Csak egyet ne! Hogyan kell összeadni!

Minket!

Ám mikor felébredt, s ment az iskolába, Hirtelen földbegyökerezett a lába.

Ott, a túloldalon, szerelmének tárgya, Éppen belekarolt a franciatanárba.

Rögtön féltékeny lett, hogy minden hiába, A lányt előbb tanítják meg a franciára!

Pedig ő akarta beíratni levelezőre, Hogy végre együtt jussanak közös nevezőre!

Hirtelen meglódult az agya, s képzelete,

A harmadfokú egyenlet megoldó képlete Semmi ahhoz képest, ahogy a helyzetet analizálta, Ám e plátói szerelmet túldramatizálta.

Többé már nem látták az iskolába menni, Pénteken délután vitték eltemetni, Halálának oka: (Te ne tedd helyébe!) Szerelmi háromszöget ütött a fejébe!

Jó ember volt ő, kit egy iskola sirat, Vigasztalja őket eme sírfelirat:

„Egy matektanár nyugszik itt, nem angol, nem orosz, S hogy mi végből? Ez itt már nem oszt, nem szoroz!”

A szobor

a szobrász a kis műteremben, térdén könyökölve, álla öklén, mélyre szántó gondolataiba merülve, alkotókedvét lassan visszafogja, (nem lehet mindig csak a munka foglya) kicsit még vár, csücsörít ott hátul, majd feláll, visszanéz, s elámul.

félkörbe járja lassan a művet,

nézi jobbról-balról, hogy mit művelt, kicsit féloldalas, lehetne pofásabb, de azért klassz, jegyzi meg magának.

most nagy dolog lett ez a „nagy dolog”, szépen formált, éppen csak nem mozog.

lehet úgy kábé fél kiló (plusz áfa), lám, már tetszik az asszimetriája, s e mélybarna színből okkerba átmenet, ily tökéletest még Manet sem festhetett.

képzelete hirtelen szárnyalni kezdett, hol lelne méltó helyet e műremeknek, talán egy parkban, dús lombú fák közt, gránitemelvényen?

elhessegette a gondolatot.

tán inkább egy téren!

fából faragott dupla oszlopon állna, mit sok bel-, s külhoni turista csodálna…

de még jobb hely lenne a Duna-korzó!

márványfelirattal: Sárgásbarna Torzó!

vagy tán…, de minek van ilyen penetráns illata?

mintha az állatkert összes állata…

egy pillanatra visszahőkölt, megdöbbent, meghökkent, s a szellemi szárnyalásból a földre visszazökkent.

kereste orrával a furcsa bűnjelet, melytől megtört az ívelő képzelet, s tekintete megállt a kábé fél kiló (plusz áfán), e csodálatos Sárgásbarna Torzó alkotásán, s akkor már tudta, nincs oszlop, se márvány, s e remekmű nem lesz turista látvány.

nem válik közkinccsé, nem megy múzeumba, nem vonul be így a köztudatba,

tétovázva elvégezte a papírmunkát, búcsút intő kézzel eltakarta az arcát, kitapogatta a WC tartály láncát, s szomorúan lehúzta büszke alkotását!

Állatok

egy Kutya ment át a Zebrán,

hallottam, hogy gyomra korgott, zöld volt őneki a lámpa,

ám hirtelen fék csikorgott.

Elefántnyi autóból

kihajolt egy nagy Majom,

- azt akarod, gázolásból

legyen nekem nagy bajom?

ha lassú vagy, mint egy Lajhár, minek mész az átkelőre?

egy Csiga is gyorsabb nálad!

s csuklott minden felmenője!

így üvöltött Oroszlánként

a megszeppent kis Ebre,

s láttam amint állatunk

elfogy egyre kisebbre!

aztán úgy tűnt, hogy egy Sakál

válik lassan belőle,

de míg Farkas-szemet néztek,

bebújt egy Birkabőrbe!

s elügetett, mint egy Nyuszi,

láttam, s lettem kissé kába, s bambán néztem, mint egy Fa-szú, aki beszorult a fába!

Áramütés

ne nyúlj az áramhoz nedvesen!

szólt hozzám óvón a kedvesem,

de sajnos már késő volt,

mert bennem már két sör volt,

a vezetékben meg kétszázhúsz, vagy hány van?

gyors bemutatkozásakor szikrákat hánytam.

még ki sem mondtam a nevem,

máris kezet rázott velem,

berándult nyelvem a torkomba,

s rászóltam volna: te otromba!

nem aki üt, aki állja, az a legény!

de megbicsaklott a lábam, szegény.

elvágódtam a fal mellett halkan, s éreztem, ökölbe szorul a talpam.

míg távozni készült belőlem az élet, elmém e megrázó élménytől bölccsé lett: nos, inkább töltődj fel üveg piával, mint az elektromos energiával!

míg remegve-rángva a mentőre vártam, még kicsit cirkulált bennem az áram.

gondolta, belém csíp még így, futólag, nos elmondhatom immár utólag:

ha a Kaszás, úgymond, választást kínál,

hát, legszarabb a fulladásos halál.

innentől már semmit sem tehettem, megállt a szívem, s az idő felettem, és mikor megjött a mentő értem, be sem pakoltak, látták, hogy végem!

viszont beleláttam, hogy milyen a doktor, tudtam, hogy mást mond, mint amit gondol.

azt mondta a páromnak, doktor Süveges, szememre nézve, s mert látta, hogy üveges:

- sajnálom hölgyem, - (ennek már kampec)

- a férje elhunyt, - (kifingtál jampec)!

(rakják koporsóba a seggit, mert ezen ma már senki sem segíthet!) bevágtak tepsibe úgy, mint a sicc, kezdtem azt érezni ez már nem vicc!

s terjedt a hír, hogy meghalt egy balfék, össze is szaladt a felvég és alvég, összeszaladt a pap is, a kántor ott, azóta is mindkettő kicsit tántorog…

a pap elmondta, mi történt, nyersen, mit mondta, szavalta! méghozzá versben!

nagyon mókás volt benne minden strófa, (a mindenségit, ennek fele se tréfa!) a tömegből hallottam a nevetéseket,

végigröhögték az egész temetésemet.

közben meg, míg az emberek röhögtek, sírásók egy mély gödörbe belöktek, szórták rám a földet és jól betemettek, s mint kik jól végezték dolguk, hazamentek.

darabig feküdtem a koporsóban hanyatt, s kezdtem rosszul lenni a tonna föld alatt.

hirtelen a lábammal rúgtam is egy nagyot, eszembe jutott, klausztrofóbiás vagyok!

hogy a bezártságot nem bírja a lelkem, főleg nem itt, eme föld alatti telken!

így aztán mielőbb kijönni akartam, s koporsó fedelét belülről kapartam.

meg is fogadtam, ha innen kimászok, a büdös életben már sosem piázok!

elkezdtem hát minden erőm összeszedni, s megpróbáltam magamról a nagy súlyt lelökni, de egy arasznyit sem tudtam haladni, s fájt, hogy már örökre itt kell majd maradni.

el azért nem vesztem, gondoltam, megnyugszom, hiszen a fejfámra kiírták: itt nyugszom.

s elindult agyamban néhány jó gondolat, kezdtem sorba venni pozitív dolgokat: itt nincs szükség „szükség”-re, s arra sem, hogy egyek,

ja! s meg kellett halnom, hogy halhatatlan legyek!

és így eltemetve nem fájhat vállam se, le vagyok földelve, nem bánthat áram se.

gondoltam naivan, egy kissé ziláltan, de valami nem stimmelt e másvilággal, mert mintha megfogtam volna vezeték két végit, már megint megráztak, azt a hétszentségit!