A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Karina Halle: The Offer, Baror International, 2015

Fordította

VARGA CSABA

© Karina Halle

Hungarian translation © Varga Csaba, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5875-19-9

Ajánlom azoknak, akik alulmaradtak a küzdelemben,
bármi miatt is harcoltak.
Nem vagy egyedül.
Sose add fel!

PROLÓGUS

Hat hónappal korábban

– Nem bánok semmit!

– Mit mondtál, édes?

Lassan levettem a tekintetemet arról a gyepdarabról, amit jó öt perce bámultam, és a díszkivilágítás erős fényében megpillantottam egy felém közeledő, magas férfi körvonalát. Pislogtam párat és visszanéztem a föld felé. Bár a férfi arcát árnyék takarta, jól tudtam, ki ő. Skót akcentusa mindent elárult nekem, amit csak tudnom kellett.

Megköszörültem a torkom, és a kezemben szorongatott pohárból kiittam a maradék bort. Az esküvő harsány hangjai kezdtek elhalkulni, és engem meglepett, hogy Bram McGregor még mindig itt van. Ő volt a vőlegény tanúja, én pedig koszorúslány, és nem gondoltam volna a fickóról, hogy túl sokáig ellóg bárhol is, még a tulajdon öccse esküvőjén sem. Bram a szemével majd felfalta az ötméteres körzetben elhaladó összes nőt, engem is beleértve, és a szertartás során egyfolytában az unalom ellen küzdött, olyan képet vágva, mint aki a folyamatos ásítás ellen küzd.

– Bocsánat – mondtam, és újra krákogtam. – Magamban beszéltem.

– Azt látom – felelte, és amikor leült mellém a kőpadra, az orromat megcsapta a szivar és a szantálfa illata.

A Tiburon Yacht Club pázsitja szélén ültünk az esküvő színhelyén. Véletlenül bukkantam a kerti padra, miközben a háttérben lágyan sziporkáztak a San Francisco-öböl túloldalán fekvő város fényei. Készen álltam arra, hogy hazamenjek, csak egy kis magányra vágytam, mielőtt elindultam volna, hogy otthon felváltsam a bébiszittert. Annak dacára, hogy a legjobb barátnőm, Stephanie egy nagyszerű pasihoz, Bram öccséhez, Lindenhez ment feleségül – ne érts félre, iszonyatosan örültem annak, hogy ilyen boldog –, mégiscsak egy esküvőről volt szó, én pedig szingliként percről percre egyre pocsékabbul éreztem magam.

– Szóval nem bánsz semmit? – ismételte meg Bram a szavaimat, miközben egy könnyed mozdulattal előrehajolt, rákönyökölt a térdére, és összefűzte az ujjait. Józanul kissé zavarba jöttem volna amiatt, hogy lebuktatott, amikor magamban beszéltem, most azonban kicsit sem izgatott az egész. Ezer bajom is nagyobb volt annál, hogy mit gondol rólam Bram.

Megvontam a vállam.

– Ez a jelmondatom.

Felhorkant, amire én egy dühös pillantással válaszoltam.

– Hé! – mondtam tűzvörös arccal. – A legtöbb embernek van jelmondata.

Ajkának két széle megremegve mosolyra húzódott. Kénytelen voltam beismerni, hogy jóképű ez a pasi. Csakhogy, miután a volt barátom nagyon durván átcseszett, amikor teherbe estem, és lelépve rám hagyta a lányunk felnevelését, eszem ágában sem volt playboyokkal kavarni, Bram McGregor pedig egyértelműen ebbe a kategóriába tartozott. Ami azt jelentette, hogy ő az elsőszámú közellenség, egy széllelbélelt bajkeverő.

Új életcélom az, hogy elkerüljem a bajt. Eszem ágában sem volt most lépre menni csak azért, mert dögös skót kiejtése, szürke szeme, gödröcskés álla, ragyogó mosolya és kigyúrt teste volt. Az egyéb előnyeit pedig meg sem említem.

– Nekem nincsen – árulta el, és amikor a szemembe nézett, még szélesebb lett a mosolya. – Elfogadható esetleg az, hogy mások találnak ki mondásokat velem kapcsolatban?

Nem akartam rákérdezni, hogy mégis mire gondol, ám a szám önkéntelenül is szóra nyílt, és ráharaptam a csalira.

– Az emberek közmondásokat találnak ki rólad? – kérdeztem.

Elvigyorodott.

– A nők.

– Értem – mondtam, és megpróbáltam kitalálni valami csípőset, hogy gyorsan a helyére tehessem. – Ha egyszer dugtál Brammel…

– …más férfi már nem kell – fejezte be helyettem. Felnézett a sötét égboltra, és töprengve oldalra hajtotta a fejét. – Meg ott van az a másik, mely szerint, ha van egy csöppnyi kis eszed, a lábad egyből szétteszed.

Enyhe undorral elhúztam a számat.

– Ez nagyon szar volt.

Megvonta a vállát.

– Ne szidd azt a lovat, amelyiken még nem vágtattál.

Elhallgatott egy pillanatra.

– Azt hiszem, ez egy újabb bölcs mondás a számodra.

A kezemben tartott üres pohárra, majd rám pillantott, és akkorát pislogott, mintha ma éjjel csak most látott volna meg először. Egy forró pillanaton át örültem annak, hogy Stephanie az Anthropologie-ben kapható legelőnyösebb, koktélruha-stílusú koszorúslány-öltözéket választotta ki nekem. Utána viszont ismét arra emlékeztettem magamat, hogy nem érdekel, mit gondol rólam a pasi.

– Mi van? – kérdeztem, és borzongás futott végig rajtam, mivel a tekintete túlságosan is hosszan időzött a testemen.

– Miért vagy idekint egyedül és józanul?

Ujjaim között megpörgettem a borospohár hosszú nyakát.

– Nem vagyok józan.

– Feltételezem, hogy nem is vagy egyedül. Hozhatok neked még egy italt?

– Meghívsz rá?

Nem tudom, hogy ez miért lepett meg, de ez történt.

Egy pillanatig némán bámult, és összevonta sötét szemöldökét. Utána ellazult, és lustán, szélesen elvigyorodott. Olyan volt, mint az alvás után nyújtózkodó macska.

– Sosem hagyom, hogy egy gyönyörű nő fizessen az italáért – mondta.

Annak dacára, hogy lényem egy része (egy nagyon pici) borzongva üdvözölte a tényt, hogy Bram gyönyörűnek tart, főleg figyelembe véve azt, hogy mostanában nagyon nem jött össze a pasizás, és jelenleg egyedül Ava szokott gyönyörűnek nevezni (meg persze Steph az esküvő előtt, amikor a fodrász és a sminkes mágikus módon átalakított), nem akartam megengedni, hogy a hízelgésével elbűvöljön.

Szigorú pillantást vetettem rá.

– Tényleg azt hiszed, hogy csőbe húzhatsz ezzel a dumával?

Felnevetett, és a szeme ragyogott a sötétben.

– Milyen dumával? A vőlegény tanúja talán nem vehet egy italt a koszorúslánynak? Tudod, hallottam ám rólad, hogy sótlan picsa vagy, de nem hittem el. Ilyen testtel nem lehetsz az.

Ledöbbentem. Tűzbe borult az arcom, de végül sikerült megszólalnom.

– Ki mondta azt, hogy sótlan picsa vagyok?

Most már lágyabban mosolygott, de az arca elárulta, mennyire élvezi, hogy így játszadozhat velem.

– Nem számít. Én, mondjuk, nem hittem nekik, de most úgy tűnik, hogy mégis igazuk volt.

– Linden mondta? – kérdeztem a rosszulléttel küszködve.

Nagyon csíptem Lindent, és bár cseppet sem számított, hogy mi a véleménye rólam, kiakasztott, hogy bárki is elítélően gondolhat rám, főleg egy olyan területen, ami fontos nekem. Valamikor bulizós csaj voltam, esküszöm az élő Istenre, ám amikor pofán csap az élet, kénytelen vagy a boldogságot besöpörni a szőnyeg alá a manikűrözött kéz, az egyéjszakás kalandok és a klassz vendéglői vacsorák emléke mellé.

Bram erre nem mondott semmit, így egyből kitaláltam, hogy a testvére volt az.

– Nem látom egész jól. Tényleg elvörösödtél? – kérdezte, és alaposan megnézett magának. Ismét megcsapott a szivarok kellemes illata.

– Nem vagyok sótlan! – adtam a tudtára, és óvatosan arrébb húzódtam. Nem volt sok értelme, de mégiscsak meg kellett védenem magam.

– Akkor emiatt ülsz kint egyedül üres pohárral a kezedben?

– Csak azért, mert nem basztam be, és nem dobtam szét a lábamat az ágyadban, még nem kéne vaskalaposnak tartanod.

Jóságos egek, azt mondtam, hogy vaskalapos? Kezdek úgy beszélni, ahogy az ötvenes években volt divat.

– Neeem – mondta lassan, és közelebb hajolt. – Pedig az ágyam tök jó hely volna, igaz?

Megéreztem az arcomon forró lélegzetét, és ellenálltam a vágynak, hogy odafordulva a szemébe nézzek. Olyan volt a tekintete, mint valamilyen röntgenkészülék sugara, mintha keresztüllátott volna vele rajtam. Sejtettem, máris az jár az eszében, milyen lehet a ruha alatt a meztelen testem. Nem akartam, hogy még többet megtudjon rólam, és kiderítse, valójában milyen rohadt helyzetben vagyok.

– Tetszik az arcodra kiülő zavar – mondta halkabban, egyre erősebb skót kiejtéssel. – Le merním fogadni, ilyen kípet vágsz, mielőtt elélvezel. Megleptelek és lelepleztelek.

Újra elakadt a lélegzetem. Kiguvadt a szemem, és majdnem megpofoztam, hogy aztán elszaladjak, mivel arra tanítottak, hogy az ilyen alakokkal így kell elbánni. Le kell pattintani őket. Hadd tudják, mit nem kaphatnak meg soha, mi az, amire nem szolgáltak rá.

Mégsem tettem így. Bármennyire is nagyra tartottam az elveimet, a szavai felkavarták az elmémet, megérintették a szívemet és eljutottak a lábam közé. Legszívesebben összeszorítottam volna a combomat, hogy tovább növekedhessen a forróság, bár nem volt esély arra, hogy fellobbanjon a láng.

A belsőmben feldübörgött az a motor, amire megpróbáltam még csak nem is gondolni.

Nyeltem egy nagyot, és a tekintetemmel az előttünk lévő bokrokra összpontosítottam. Úgy tűnt, mintha még távolabbra kerültünk volna a mulatozóktól, mintha véget ért volna az ünnepség, hogy mi kettesben maradhassunk.

Bram két ujjal lágyan megérintette az államat, és lassan maga felé fordította a fejemet, így kénytelen voltam ránézni.

– Ha újra kimondom azt, hogy gyönyörű vagy – kezdte suttogva –, akkor elpirulsz? Vagy elhiszed?

A picsába! Picsába, picsába, picsába! Hülye lettem volna bedőlni az aljas kis trükkjének, csak hát annyira szerettem volna hinni neki.

Legalább nem pirultam el. Nem maradt rá időm.

Mielőtt felfoghattam volna, hogy mi történik, Bram egy milliméterrel közelebb hajolt és megcsókolt. Az ajka lágy és nedves volt, az íze pedig, mint a minőségi dohány és a menta keveréke. Nagyot szusszantam, meglepett testem megdermedt, pont úgy, ahogy ez a fickó akarta. Az elmém mélyén üvölteni kezdett egy hang: „Micsoda klisé! Egymásra mászik az esküvőn a vőlegény tanúja és a koszorúslány!” Meg azt is mondta, hogy „ez az alak csak játszadozik veled”, miközben az ajkam az alkohol és a mélyben rejtőző vágyakozás miatt viszonozta a csókot.

Minden lelassult. A fejemben elhallgattak a hangok, köd borult a világra, és nem maradt más, csak a belsőm mélyén lobogó tűz. Bram keze rásimult az arcomra, és szilárdan tartott erős, meleg ujjaival. Kicsit elfordította a fejem, miközben a nyelve végigsimította az enyémet, és a szánk tökéletes ütemben táncolt. Ha képes lettem volna akár egyetlen gondolatra is, akkor az járt volna az eszemben, hogy távolról sem ilyen csókot vártam volna Bram McGregortól. Lágy és érzéki volt az érintése, sőt, mondhatni jelentőségteljes.

Már éppen hozzá akartam bújni a testéhez, mert többre vágytam a tenyerénél, már be akartam dugni két kezemet a szmokingja alá, hogy kitapinthassam kemény mellkasát, amikor hátrébb húzódott és zihálva becsukta a szemét.

– Gyönyörű vagy! – mondta krákogva. Kinyitotta a szemét, és imádnivaló hosszú, sötét szempillái alól egy lusta pillantást vetett rám. – Azért csak kipirultál! Sőt, ha jól látom, nagyon is beindultál.

Magasba vonta az egyik szemöldökét, miközben az arcát továbbra is csak pár centi választotta el az enyémtől.

– Felizgattalak?

Te jó isten! Micsoda pimasz fickó! Azt tudtam, mondjuk, hogy Linden mindig is merész és igencsak szókimondó volt Stephfel, Bram azonban még rajta is túltett.

Kinyílt a szám, miközben megpróbáltam szavakat formálni, és ő a hüvelykujjával végigsimította az alsó ajkamat.

– Milyen gyönyörű száj! Még mit tudsz csinálni vele?

Nagyot pislogtam, és mivel meglehetősen közönségesen viselkedett, ezért összerezzentem és elhúztam a fejemet. Bram elkomorodott.

– Ne kapd fel a vizet! – mondta, és a keze végigsiklott a karomon. – Tudod, egész este szemmel tartottalak.

– Ez azért annyira nem volt nehéz, hiszen mindketten ott voltunk az esküvőn – mondtam elfúló hangon, mintha csak a csókjával kiszippantotta volna belőlem minden erőmet. Az biztos, hogy az elmém épségét megviselte a merészsége.

– Te aztán nagyon nehezen viseled el, ha bókolnak neked! – állapította meg.

Ez, mondjuk, igaz volt. Nem voltam éppen csúnya vagy valamilyen szürke egér, de az anyaság – meg az, hogy a volt pasim lelépett – durván aláásta az önbecsülésemet. Volt idő, amikor királynőként vonultam be egy helyiségbe, vagy legalábbis úgy vélem, hogy ez így lehetett. Csakhogy nagyon régóta nem éreztem az egykori magabiztosságomat.

Ezen még Bram, a tehetős, vonzó, skót férfi vonzalma sem segített. Talán mert pontosan tudtam róla, hogy mekkora nőcsábász. Bár ebben a pillanatban nem vedelte a piát, az előbb éreztem az ajkán a whiskey ízét.

Ó, azok az átkozott ajkai! Gyorsan másfelé néztem, és megpróbáltam elfelejteni a tapintásukat és édes, lefegyverző ízüket.

– Az a szörfös gyerek mondott bármit is, amit elhittél?

Szörfös gyerek? Beletelt pár pillanatba, míg rájöttem, hogy kiről beszél.

– Aaron? – kérdeztem. – Stephanie volt barátja?

Lustán megvonta a vállát.

– Mivel Steph most már férjes asszony, az exe újra csajozhat. Egész éjjel nálad próbálkozott.

Ezt én is tudtam, csakhogy mivel Aaronnak olyan laza, vicces stílusa volt, így nem nagyon törődtem az udvarlásával.

– Te tényleg szemmel tartottál!

Lágyan elmosolyodott.

– Te vagy a legszebb nő ezen az esküvőn. – Elhallgatott egy pillanatra. – Eltekintve persze a menyasszonytól. Bizony, ez a helyzet.

Egyik keze a tarkómra siklott, én pedig megpróbáltam nem összerezzenni amiatt, hogy így tönkreteszi a frizurámat.

– Mi lenne, ha mi ketten most lelépnénk innen? Azt hiszem, Stephanie és Linden már elmentek, és ugye hosszú még a mai éjszaka.

Túl gyorsan történtek a dolgok. Annak dacára, hogy a szavai mintha csak kioldozták volna a lelkemet összeszorító szűk pántokat, azokat a kötéseket, melyek segítettek megőrizni józan eszemet és a jó híremet, ráadásul hangjának érdes morgása miatt libabőrös lettem, megvoltak a magam kötelességei, és ezek mellé nem fért be egy egyéjszakás kaland Bram McGregorral. Még akkor sem, ha az elmém mélyén a bulizást kedvelő, gyakran eltemetett, vékony hangocska tűzbe jött és azt követelte, hogy engedjek, mégsem tehettem. Ezenfelül kizárt dolog, hogy ez az egész több lehetne futó kalandnál, hiszen ez a pasi már csak ilyen.

Ismét közelebb bújt hozzám, és az ajka egy rendkívül lágy mozdulattal végigsimította a számat. Forróság áramlott szét az ereimben.

– Ugyan már – mormogta. – Tudom, hogy valahol mélyen ott rejtőzik benned egy vad gyermek. Érzem. Engedd szabadon! Hadd segítsek!

Te jóisten! Bárcsak lehetne!

– Nem megy – feleltem csendben. – Haza kell mennem.

Összeért az ajkunk, amikor elmosolyodott. Csodálatos érzés volt.

– Vigyél haza magaddal! Megígérem, hogy jól fogok viselkedni.

Következő hosszú, lágy csókja fájdalmas sajgást hagyott maga után.

– Igazából csúnyán fogok viselkedni – mondta érzéki hangon. – Tudom persze, hogy ez kell neked.

Kihasználtam az alkalmat, és pár centivel elhúztam az arcomat.

– Nem érted. Ki kell fizetnem a bébiszittert. Szeretne már hazamenni.

Nem számítottam arra, hogy ilyen durván lefagy. Azt gondoltam, tudja, hogy van egy gyerekem. A homlokán elmélyülő ráncok azonban elárulták, hogy mindez újdonság a számára.

– Bébiszitter? – kérdezte, és megköszörülte a torkát. – Van egy kölyköd?

Bólintottam, és éreztem, hogy megerősödik a páncélzatom, mintha csak újjáépítettem volna a falat, ami egy pillanatra leomlott.

– Avának hívják. Ötéves.

– Ezt nem tudtam – mondta, és pislogott párat.

Miért kattannak be mindig a férfiak, amikor kiderítik, hogy egyedülálló anyuka vagyok? Azt hinné az ember, hogy állítólagos modern világunkban a pasik már valamivel azért nyitottabbak, hiszen mind gyakrabban találkozhatnak ilyen nőkkel. Ezenfelül harmincegy éves voltam, nem pedig tizenéves.

Arcomon felvillant a gyilkos mosoly.

– Nagyon sok dolgot nem tudsz rólam.

Jobban belegondolva, azelőtt csupán pár alkalommal találkoztam Brammel, többnyire társaságban, ahol legfeljebb kezet fogtunk vagy biccentettünk egymásnak. Nem hinném, hogy korábban akár csak egyetlen alkalommal is beszélgettem volna vele.

Az óráját csak akkor vettem észre, amikor a csuklója felé pillantott. A kerti lámpák fényében ezüstösen villant fel.

– Hát, azt hiszem, akkor jobb, ha már indulsz is, Hamupipőke.

– Mindjárt itt az éjfél? – kérdeztem, és rendkívül kellemetlenül éreztem magam a helyzet miatt. Lassan felkeltem, miközben a lábam némán jajveszékelt a Ross Atwood szandál miatt, amiket Stephtől kaptam az esküvőre. Dögösnek dögös volt, csak nagyon kényelmetlen.

Bram is felkelt, és bár a magas sarkú szandál jó tíz centivel megdobta százhetven centis magasságomat, még így is jóval fölém tornyosult. Megpróbáltam nem törődni azzal, hogy milyen pokolian dögösen nézett ki a szmokingjában, és hogy milyen kevés választott el a minden valószínűség szerint kőkemény teste megérintésétől. Mindazok a dolgok, melyekre az előbb nem akartam Brammel kapcsolatban gondolni, most neonfényben ragyogtak előttem, és azt üvöltötték, hogy ez itt egy „kibaszottul jó egyéjszakás kaland”.

– Eeegen – mondta erős tájszólással. – Hívhatok neked egy taxit?

Megráztam a fejemet.

– Uberrel megyek.

Egy pillanatig úgy bámult rám, mint aki töpreng valamin, utána bólintott.

– Kár, hogy nem tudtalak meggyőzni arról, legalább egy éjszakára próbálj meg felszabadulni.

Rámeredtem, és az ujjaim összeszorultak üres borospoharam körül.

– Az egyedülálló anyukák nem nagyon tombolhatnak.

– Így igaz – felelte. – Engedd meg viszont, hogy visszakísérjelek a buliba.

Odanyújtotta felém a karját, és egy pillanatnyi habozás után elfogadtam. Meg kell mondjam, egészen kellemes volt, ahogy kivezetett a kertből, és úgy léptünk be az esküvő helyszínére, mintha ezen az estén Bram lett volna a kísérőm.

Mihelyt azonban közelebb értünk az emberekhez, elhúzta a karját és gyorsan rám mosolygott.

– Jó utat hazafelé, édesem!

Szóval ennyi volt.

Néztem, ahogy az emberek között elindul a bár felé. A parti még javában tartott, bár Bram jól mondta, Stephanie és Linden bizonyára már távozott, mert sehol sem láttam őket. Felfedeztem viszont a menyasszony és a vőlegény szüleit, és itt volt még Aaron, Kayla, Penny, James, továbbá még néhány közös barátunk. A legtöbbjük táncolt és csontrészeg volt, szóval jól érezte magát, miközben a háttérben a hullámok lágyan ringatták a rakpart előtt kikötött csónakokat.

Néha szívás, ha te vagy Hamupipőke.

Felsóhajtva előszedtem a telefonomat és megrendeltem egy Uber kocsit. Szombat este nagy volt a forgalom, ezért tizenöt percet kellett várnom rá. Elindultam a jachtclub kapui felé, és leültem a márványhorgony melletti öntöttvas padra. Pihentettem kicsit a lábamat. Az utcát néztem, hogy közeledik-e már az Uberem, ám amikor meghallottam a hangos vihogást, visszafordultam a recepció irányába.

Innen, messziről megpillantottam Bramet, ahogy magához ölel egy sovány, szőke csajszit. Őt is láttam korábban. Azt hiszem, Steph egyik távolibb unokahúga. Nagyon fiatalnak és nagyon részegnek tűnt. Odavolt Bramért.

Sajnos a pasi is teljesen beindult rá. Amikor a csaj cipőjének sarka elakadt a fűben és majdnem elesett, Bram megragadta és odahúzta magához. A szőkeség felnevetett, megcsókolta, amit Bram mohón viszonzott, és magához szorította a kihívó ruhába burkolt, karcsú testet. A lány keze lesiklott a férfi ágyékára, és megmarkolta az ekkor már alighanem igencsak méretes merevedését.

Bram rávigyorgott, pontosan azzal a szívdöglesztő, kaján vigyorral, amit már ismertem, majd maga után vonszolta a kert felé, oda, ahonnan éppen kijöttünk, és mindketten eltűntek a rózsabokrok mögött. A szél felém hozta a csaj vihogását, és én képtelen voltam nem arra gondolni, ahogy Bram levetkőzteti, négykézlábra állítja a padon, majd lehúzza a sliccén a cipzárt.

Egy pillanatig a bokrokat bámultam, ahogy mozognak az ágaik, és egyszerre küszködtem a rosszulléttel meg a különös izgalommal.

A csaj helyén én is lehettem volna.

De nem voltam. Akkor tértem magamhoz, amikor meghallottam a szőkeség ziháló nyögéseit. Jézusom! Bram nagyon gyorsan váltott, amikor rájött, hogy velem felesleges próbálkoznia.

Mire megállt előttem a kocsim, örvénylő érzelmeim megtöltötték a szégyen és a düh medencéjét. Az a kibaszott disznó! Iszonyú szerencse, hogy végül nem ugrottam fejest a kalandba és az ágyába, és nem feküdtem le ezzel a nyálas, skót seggfejjel. Az első pillanattól kezdve tudtam: ez a faszi csak bajt okoz, veszélyes, nekem pedig kerülnöm kell a hozzá hasonló férfiakat. Mostanra már megbántam, hogy viszonoztam a csókját, de azt is, hogy egyáltalán szóba álltam vele.

Miközben az Uber hátsó ülésén ülve így füstölögtem magamban, és áthajtottunk a Golden Gate hídon, eszembe jutott a jelmondatom. Nem bánok semmit? Igenis megbántam, amiért hagytam, hogy ez az alak azt gondolja, esetleg lefeküdhetett volna velem ma éjjel.

Van ugyanis egy másik jelmondatom is. Míg mások azt mondják, hogy „okos ember a más kárából tanul”, addig én a saját baklövéseimből is képes vagyok okulni. Kétszer senki sem csaphat be! A büszkeségem miatt sosem engedem meg, hogy valaki újra csőbe húzzon.

Ha Bram McGregor eddig nem is volt a feketelistámon, most már nagyon is felkerült oda.

1. FEJEZET

Nicola

– Nicola Price, ki vagy rúgva! – mondja a főnököm olyan arckifejezéssel, ami még Donald Trumpnak is a becsületére válhatott volna.

A gond csak annyi, hogy közben nem mosolyog. Abban is Mr. Trumpra hasonlít, hogy a lakktól összeálló haja sapkaként borítja be a fejét.

Na jó, igazából ezeket a szavakat használta: „Nicola, iszonyúan sajnáljuk, de az a helyzet, hogy sajnos meg kell válnunk tőled.” Nincs nagy különbség a két megfogalmazás között, hiszen ugyanarra megy ki a játék, nem? Egyetlen kurva pillanat elég volt ahhoz, hogy elveszítsem a munkám. A jövedelmemet. A biztonságomat.

A jövőmet.

Már az is kész csoda, hogy nem esek pont úgy szét, mint ahogy Ava szokott, amikor nem találja kedvenc plüssjátékát, Szutyit. Még csak egy könnycsepp sem buggyant ki a szememből. Ehelyett lefagyva ülök ott, mint egy idióta, egy leesett állú szerencsétlen, miközben a főnököm, Ross (vagyis ugye a volt főnököm) arról áradozik, hogy mennyire sajnálja, és milyen jó lett volna, ha meg tudtak volna tartani, csak hát elbocsátások vannak a vállalatnál, és ugye be kellett zárniuk az egyik boltjukat is. Bla-bla-bla-bla.

Csakhogy nem számít, miről szövegel, mivel pontosan tudom, már csak egy hét kellene ahhoz, hogy meglegyen a három hónapom. Még egy hét, és véget ért volna a próbaidőszakom, ezzel pedig a társadalombiztosításom is életbe lépett volna. Fizetésemelésre is számítottam. Alkalmazottként nem kell aggódnom, és éppen azon a területen dolgozhatok, ahol annyira szeretnék.

Na, most megy fel bennem a pumpa, mert ezek a seggfejek eleve tudták, nem fognak véglegesíteni, és csupán kibaszott, olcsó munkaerőre volt szükségük. Ez volt a tervük az első pillanattól kezdve, hogy elhúzzák az orrom előtt a mézesmadzagot, majd pedig páros lábbal rúgnak ki, amikor komolyra fordul a helyzet.

Jobban belegondolva pont így alakult a szerelmi életem is.

– Tehetünk esetleg valamit érted? – kérdezi Ross és aggódva figyeli az arcomat, mintha attól tartana, hogy felbukkannak rajta a robbanás első jelei.

Igazából minden a lányom, Ava miatt van. Ha ő nem lenne, akkor valószínűleg csak egy biccentéssel intéztem volna el az elbocsátásomat. Könnyed eleganciával úgy, ahogy kezelni szoktam az élet minden megpróbáltatását, hiszen kiskoromban erre tanítottak. Senki se láthatja meg a könnyeidet; soha ne lássanak megrendülve, szétzilálva! Szorítsd össze a fogadat és menj tovább, légy a hidegvér mintaképe!

Csakhogy ebben a pillanatban nagyon gáz az életem, és egyetlen része sincs rendben. Nemrég felemelték a szaros kis lakásom bérét. Nincs pénzem kicseréltetni a kocsim tönkrement alkatrészét, így a járgány mozdulatlanul rozsdásodik San Francisco örökös ködében. Ava pedig egyre többet betegeskedik mostanában. A doktor szerint emiatt nem kell aggódni, a gyerek csak letargikus időnként, én azonban iszonyúan félek a kölyköm miatt, és nincs mindig elég pénzem ahhoz, hogy kifizessem az orvosi vizsgálatot. Mondjuk, ez a doki nem sokat ér. Nem saját magam miatt örültem annyira a kibaszott társadalombiztosításnak, hanem a lányom miatt.

Éppen ezért pontosan úgy viselkedek, mint Bruce Banner, amikor Hulkká változik – persze a pólómat nem téptem le magamról –, minden haragomat mit sem sejtő főnökömre zúdítom. Három hónapon keresztül cuki-muki és édi-bédi voltam, úgy rohangáltam az összes boltunkban, mint egy túlhajtott rabszolga, és egész idő alatt fülig érő szájjal mosolyogtam. Senki nem láthatta, mennyire kikészültem. Ügyeltem a hűvös nyugalomra.

Basszák meg!

Azt sem tudom, hogy mit mondhatnék. Mintha csak belezuhantam volna a felgyülemlett megbántottság mély, fekete szakadékába. Azt hiszem, egy pillanatra elveszítettem az eszméletem. Csak arra térek magamhoz, hogy felpattanok, az ujjammal vádlón a volt főnököm felé mutatok, és harsogva trágárságokat üvöltök.

– Tudod, egyetlen rossz szavam se lenne, ha csak engem kúrtok seggbe. De ti így bajba sodorjátok a kislányomat is. Hogy van pofád egy héttel azelőtt kirúgni, hogy végre lenne társadalombiztosításom?! – üvöltök rá. – Hát ilyen kibaszottul nincs szíved?

Csakhogy Ross jéghideg nyugalommal felveszi a telefonját és behívja az asszisztensét, Mereditht, mintha csak vele akarna kikísértetni a szobából és ebből kiderül, hogy tényleg nincs szíve.

Meredith sosem csípett engem, és mivel nem szeretném látni az önelégült pofáját, ezért kihátrálok a főnök irodájából, mielőtt az asszisztens megpillanthatná kivörösödött és kétségbeesett arcomat. Gyorsan magamhoz veszem az öltözőben a fakkomból a kézitáskámat, és az elmúlt három hónap során – ennyi ideig dolgoztam a vállalat vizuális stílus tanácsadójaként – most először vagyok hálás azért, hogy nincs saját íróasztalom. Szar volna mindent összepakolni rajta.

Nincs kedvem elbúcsúzni még Priscillától, a beszerzőtől sem, akivel valamennyire összebarátkoztam, vagy Tabbytől, a területi értékesítőtől. Azt reméltem, hogy egy nap átvehetem az ő munkakörét. Túlságosan is szégyellem magam ahhoz, hogy elmondjam nekik, mi történt, ráadásul rám tör a rosszullét, amikor felmerül bennem a gyanú, hogy ők esetleg végig mindent tudtak.

Amikor végre sikerült bekerülnöm a jógaruhákat forgalmazó népszerű céghez, azt gondoltam, hogy itt, a Rusknál megütöttem a főnyereményt. Elegem volt abból, hogy ha kettőt lépek előre, akkor egyet visszacsúszok. Ez a város nem kényezteti el az itt élőket, függetlenül attól, hogy milyen területen dolgozol. A divatipar pedig egyértelműen a kemény pályák közé tartozik.

Annak idején Stephanie-vel együtt jártam a képzőművészeti főiskolára San Francisco belvárosában. Évtizedek után találkoztunk újra. Steph közelében, egy kicsit északabbra fekvő városkában, Petalumában nőttem fel. Együtt jártunk általános iskolába, de aztán a szüleim elváltak, én pedig az anyámmal elköltöztem San Francisco menő részébe, a Pacific Heightsre, hogy ott lakjunk új, iszonyúan gazdag férjénél. Ezután röviden annyi történt, hogy gazdag kölykökkel jártam középiskolába – és én is egy pénzes csajszi voltam –, majd beiratkoztam a főiskolára, mivel szerettem volna magasabb szintre emelni a divat iránti rajongásomat. Azzal tisztában voltam, hogy a szabadidőmben megtervezett és legyártott ruhák, a szitanyomásos grafikák és a nagyszájú feliratok nem fognak pénzt hozni a konyhára, és karrier sem lesz belőlük. Amit csináltam, az jó volt, de „nem elég jó” (ahogy arra a volt mostohaapám rámutatott). Éppen ezért úgy gondoltam, nagyon jó lesz nekem, ha értékesítőként dolgozom a divatiparban.

Bejött a dolog. A fősuli lenyűgöző volt. Végre úgy éreztem magam, mint hal a vízben, olyan emberek vettek körül, akikkel egy hullámhosszra kerültem, akik megértettek. Csakhogy nem volt könnyű munkát találni az iskola után. Hiába sikerült elcsípnem jó kis gyakornoki helyeket pár nagyon menő cégnél (ezek közé tartozott a Banana Republic is), nem nagyon jött össze egy olyan munkahelyet találni, aminek köze volt a szakterületemhez, és eleget fizetett volna ahhoz, hogy megadjak Avának mindent, amire szüksége van.

Mert ő itt a lényeg, a kislányom. Az érkezése egy pillanat alatt romba döntötte gondosan felépített életemet, ám nekem szemem sem rebbent, hiszen szeretni akartam a gyereket. Szeretem is, tiszta szívemből. Egy pillanatig sem bántam meg, hogy megtartottam. Csakhogy nagyon alám vágott, amikor Phil, az apukája lelépett. Ezt követően pedig minden darabokra hullott. Én és Ava magunkra maradtunk a világgal szemben.

Az egyik nap, amikor még együtt voltam Phillel, azt hittem, hogy az imáim végre meghallgatásra találtak. Szövegíróként és beszerzőként elhelyezkedhettem egy internetes ékszerboltban. Iszonyúan izgalmas volt. Csodásan fizettek, és úgy tűnt, hosszú és sikeres pályafutás vár rám. Csakhogy az internetes értékesítés könyörtelen és posványos terület, a cég pár év után csődbe ment. Munkanélküli lettem. Utána meg otthagyott a pasim. Aztán pedig az anyám megcsalta az új férjét, és a házassági szerződésük felelősség alól mentesítő záradéka miatt egyetlen cent nélkül maradt. Csakis az ő támogatására számíthattam. Gyönyörű lakásomból átköltöztem egy még elfogadhatóba, majd onnan az utam a rosszhírű Tenderloin kerület egyik lepusztult albérletébe vezetett, miközben megpróbáltam állást találni a szakmámban.

Végül, miután egy évet a kislányom mellett töltöttem, a Nordstrom cipőosztályán dolgoztam (nem ilyen munkára vágytam, de a pénzből ki tudtam fizetni a számlákat), amikor felfedeztem a Rusk álláshirdetését. Azt gondoltam, olyan helyet találtam, ahol nemcsak hódolhatok a szenvedélyemnek, de anyagilag is biztosítani fogja Ava felnevelését. Nem mintha a lánykám bármit is kért volna magának, de én szerettem volna mindent megadni neki, amire csak vágyhatott. Bármire hajlandó vagyok a gyerek kedvéért, ha kell, halálra dolgozom magam, csakhogy nyitva álljanak előtte a lehetőségek kapui.

A Rusk cég nagyszerű karrierlehetőséget ígért a vizuális értékesítés területén, meg magas fizetést és mesés egyéb juttatásokat. Bár a próbaidős fizetésem éppen csak hogy meghaladta a minimálbért, valósággal tűzbe jöttem mesés ígéreteiktől. Felmondtam a Nordstromnál, hogy szerencsét próbáljak. Tényleg azt gondoltam, hogy minden megváltozik.

Meg is változott, csak éppen pofára estem. Most pedig… egy pánikroham peremén egyensúlyozva sietek az emberek között a Sutter Streeten. Elhomályosul a tekintetem, és érzem, hogy forró könnycseppek gyülekeznek a szemem sarkában. Mégsem bőgöm el magamat. Ez azért jelent valamit. Kemény fából faragtak. Talpra fogok állni.

Találok egy másik munkát. Újabb esélyt.

Néha úgy érzem, az életem másról sem szól, csak az újabb és újabb kiutak kereséséről. Vajon mi történik, ha az ember rádöbben arra, hogy most nincs kiút?

Amikor átérek a Leavenworth városrészbe, az utcák már nem annyira tiszták és az emberek kevésbé barátságosak. Vagy éppen túlságosan is azok, attól függően, honnan nézzük. Az italbolt előtt ácsorgó pasi foghíjasan mosolyogva most is lejmolna egy kis apróra, de ma nem kap tőlem pénzt. Leszegett fejjel elsietek a környékbeli söpredék között. Azóta utálom ezt a városrészt, hogy csak itt tudtam lakást bérelni ebben a méregdrága városban. Kinyitom a bérház ajtaját és belépek.

Megdermedek és mozdulatlanul bámulom az ajtót, amit éppen becsuknék magam mögött. Üvegből van, ám erős rácsot szereltek rá, ami jól mutatja a környék állapotát. Emlékszem, amikor Phil elköltözött, én pedig elveszítettem az állásomat az internetes cégnél, és többé már nem engedhettem meg magamnak, hogy a Castro melletti, csodálatos kerületben, Noe Valley-ben éljek. Imádtam az ottani lakásomat, de egyedülálló anyaként, Avát eltartva egészen egyszerűen képtelen lettem volna kifizetni a lakbért. A lányommal újra meg újra költöznünk kellett és a lakások színvonala egyre csak romlott. Végül itt álltam mostani házunk viharvert homlokzata előtt, miközben azt reméltem, hogy beköltözhetek ide és azt is megfogadtam, hogy az első adandó alkalommal lelépek innen.

Nagyon úgy tűnik, hogy a költözésre még jó darabig várnom kell.

Felsóhajtok és hatalmas teherrel a vállamon elindulok fel, az első emeletre. Kedden és pénteken anyám vigyáz a gyerekre, míg a hét többi napján megszokott bébiszitteremnek, Lisának fizetek, hogy ügyeljen Avára. Megpróbáltam a kislányomat betenni egy megfizethető óvodába, de az ilyesmi nagyon nehéz ebben a városban. Végtelenek a várólisták, és rohadtul oda kell figyelni arra, hogy hova adod be a gyereked. Ava születése előtt fogalmam sem volt róla, hogy ennyire nehéz egy biztonságos helyet találni. Azt gondoltam, hogy az ovi, a bébiszitterek, az iskola és az egészségügy nem jelenthet gondot. Talán mert kiskoromban jó körülmények közt éltem (vagy esetleg, mivel gyermekként nem figyelsz oda az ilyen dolgokra). Ma már viszont jól látom az összefüggéseket.

A gyerekedről senki nem gondoskodik, csak te.

A kulcsomat becsúsztatom a zárba, és halkan kinyitom az ajtót, mert lehet, hogy Ava szunyókál. A kétszobás lakás csupán ötven négyzetméteres. Mindent megtettem azért, hogy jól nézzen ki, és véleményem szerint van olyan lakályos, mint a régi otthonunk volt Noe Valley-ben. Na jó, igazából úgy néz ki, mint az Anthropologie raktára. Már nem engedhetem meg magamnak, hogy náluk vásároljak, ezért kincsként őrzöm a régi cuccaimat, visszaragasztom a kávéscsészék fülét, ha letörnek, és megvarrom a függönyöket, ha Ava túl erősen rángatta meg őket (ez, mondjuk, elég gyakran megtörténik).

A lányom és Lisa a bolyhos szőnyegen játszik babákkal, ám ahogy belépek, Ava arcán megjelenik széles, ragyogó mosolya, felpattan és odaszalad hozzám. Két karral átöleli a lábamat, és mielőtt rendesen be tudnám csukni az ajtót magam mögött, máris leguggolok hozzá és erősen magamhoz szorítom. A lányom közelsége elég ahhoz, hogy jobb legyen a kedvem és szaporábban verjen a szívem. Elég nehéz megértenem, hogy közben miként lehetek egyszerre boldog és szomorú. Azt hiszem, néha, ha túlságosan szeretsz valakit, akkor nyomasztóan tisztában vagy azzal, milyen sok a veszítenivalód. Békességgel tölt el, ahogy magamhoz ölelem a kislányom, de közben ráébredek arra, hogy az ő érdekében minden tőlem telhető erőfeszítést meg kell tennem.

Amikor elengedem, Ava őszinte kíváncsisággal rám néz.

– Anyu, miért sírsz?

Észre sem vettem. Gyorsan a vállamba törlöm a könnyeimet és halványan elmosolyodom.

– Jól vagyok, angyalom – mondom a gyereknek.

Lisa felkel, és a farmerjába törli a kezét. Felegyenesedve bezárom az ajtót magam mögött, és a tenyeremet Ava szőke buksijára teszem. Az én hajam általában hosszú és sötétbarna, több árnyalattal sötétebb, mint Aváé, ám Steph nemrég levágta vállig érőre és világosabbra festette. Mondtam is neki, hogy ha elege van a cégéből, akkor bármikor elmehetne fodrásznak.

– Minden rendben? – kérdezi Lisa, és rám néz.

A magas, szemüveges, nádszálvékony lány mindig lófarokban összefogva viseli a haját. A korát meghazudtolóan okos, és néha még nálam is felnőttebb módon viselkedik. Jó két éve vigyáz Avára, amikor a diákmunka belefér az órarendjébe. Nem szeretnék elbúcsúzni tőle, és még csak nem is sejtem, hogyan hozzam szóba a dolgot. Az a nagy helyzet, hogy munkanélküliként egyszerűen nem telik bébiszitterre.

A picsába, sokkal jobb helyzetben lennék, ha még legalább az utolsó hetet ledolgozhattam volna, és több pénzt kapok. Attól tartok, hogy a Ruskot még csak az önéletrajzomba sem írhatom bele, miután üvöltöztem Ross-szal. Senki nem venne fel egy dühöngő őrültet.

Bizonytalanul megcsóválom a fejemet, és szólok Avának, hogy menjen be közös hálószobánkba, és fektesse le aludni a babáját. Elszalad, én pedig egy hatalmas sóhajtással lerogyok a heverőre.

– Mi a baj? – kérdezi Lisa, és odaül a bútor támlájára.

Ráharapok az alsó ajkamra, és nem nézek a szemébe.

– Kirúgtak.

Felhördülve szívja be a levegőt.

– Micsoda, komolyan mondod? De miért?

Megvonom a vállam.

– Megpróbáltak beetetni a baromságaikkal, hogy be kell zárni pár boltjukat, csakhogy én nem is azokban a részlegekben dolgoztam. Azt hiszem, csak olcsó munkaerőnek kellettem nekik.

– Jaj, ez szívás. Akkor most mit csinálsz?

Bocsánatkérően nézek rá.

– Keresek egy másik munkát. Amíg azonban nem találok, sajnos nem lesz pénzem arra, hogy fizessek neked. Nagyon szűkös idők várnak ránk.

Egy pillanatra savanyú képet vág, de aztán kiül az arcára az együttérzés. Elfelejtettem, hogy esetleg ő is úgy függött tőlem, ahogy én tőle.

– Értem. Biztosra veszem, hogy találsz valamit.

– Remélem is. Kénytelen leszek.

Barátságosan megérinti a vállamat.

– Azt hiszem, jobb, ha most megyek. Holnap este ugye akkor nem lesz szükséged rám?

Értetlenül nézek rá, de aztán beugrik a dolog.

– A picsába! – káromkodok hangosan, remélve, hogy Ava nem hall meg. Holnap van Linden születésnapja és ő kedden este akarja megünnepelni ahelyett, hogy a hétvégén bulizna, mint bármelyik normális, emberi lény. Lisa szemébe nézek. – Azt hiszem, nem. Legjobb, ha itthon maradok.

Bólint, és felveszi a táskáját a konyhai pultról. Egy pillanatig úgy tűnik, hogy ő fogja elbőgni magát.

– Küldök üzenetet, mihelyt összejött valami – mondom, mire Lisa gyorsan rám mosolyog, kimegy, és bezárja maga mögött az ajtót.

Néhány pillanatig csend üli meg a lakást, és még csak a hálószobában játszadozó Avát sem hallom.

– Anyu? – szólal meg vékony hangon.

Felkelek, és hirtelen iszonyúan öregnek érzem magam. Átvánszorgok a hálószobába. Nekidőlök az ajtónak, és nézem, ahogy a lányom ágyba bújtatja a babáját. Büszke mosollyal felnéz rám.

– Látod, milyen jól bánok vele? Pont úgy, mint te velem.

Kis híján összeroskadok, és elbőgöm magam a gyerek előtt.