A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Chelle Bliss: Enshrine, 2016

Fordította

GOITEIN VERONIKA

Copyright © Chelle Bliss

Hungarian translation © Goitein Veronika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-22-9

Ezt a könyvet apámnak, nagymamámnak, unokatestvéreimnek és más családtagjaimnak, valamint barátaimnak ajánlom, akik megőrizték erejüket és méltóságukat, miközben farkasszemet néztek a halállal.

„Nem a betegség határoz meg,
hanem a méltóság és a bátorság”

Ismeretlen

Ezt a könyvet nem volt könnyű megírni, és olvasni sem lesz könnyű. A való élet tele van szívszorító szárnyalással és zuhanással, ahogy ez a történet is. De ahogy az idő szinte minden sebet begyógyít, úgy fogom összeilleszteni összetört szíved darabjait egy egészen új, felejthetetlen formába.

Chelle

1. FEJEZET

Kibaszottul boldog új évet!

BRUNO

Négy évvel korábban

Megfordulok az ágyban, a kezem végigsiklik a paplanon, és rádöbbenek, hogy a lánynak nyoma sincs. Szó nélkül faképnél hagyott a részeg, buja éjszaka után.

Ahogy a párnába fúrom a fejem, hogy kizárjam a napfényt, még érzem az illatát. Azt hittem, ő más lesz. Volt köztünk valami különleges szikra, amilyet korábban még sosem éreztem.

Hosszú évek óta ez volt az első szilveszter, amikor részegre ittam magam. Mindig teljesen józan maradtam, mert túl nagy rajtam a felelősség, nem kockáztathatom, hogy részegen kiengedjem a kezemből az irányítást. Most mégis megtettem. Egy ital, aztán még egy, és végül nálam kötöttünk ki. Még több ital, egyre kevesebb ruha, hihetetlen volt a szenvedély. Nem vagyok ostoba, nem szerettem bele. De most először éreztem valamit azóta, hogy Maggie-t, a menyasszonyomat elveszítettem.

Beszívom a nő illatát, és felnyögök, mert másnaposan most majd a családommal kell töltenem az új év első napját, és ez nem ígérkezik valami kellemesnek.

A telefonom rezeg, összevissza ugrál az éjjeliszekrényen. Ahogy zörög, olyan érzésem van, mintha minden hang egy kalapácsütés lenne a fejemen. Nem veszem fel. Lerúgom a takarót, és a szoba másik végébe dobom a párnát, mielőtt felülök. Pislogva kidörzsölöm a szememből az álmot, aztán ránézek a telefonra. Anyám keresett.

Felkelek, és már indulnék a fürdőszobába, amikor megint csörög. – Szia! – szólok bele. Tudom, hogy jobb, ha felveszem, mert Franci úgyis addig hívogat, amíg el nem ér.

– Drágaságom, mikor jössz már végre? – kérdezi anélkül, hogy köszönne egyáltalán.

– Kicsit később, anya. Most ébredtem. – Nyújtózom, és nagyot ásítok.

– Fárasztó éjszaka volt? – nevet, aztán valamit kiabál apámnak.

– Hát, mondhatnám úgy is.

– Kicsim, néha neked is lazítanod kell. Megérdemelsz egy felhőtlen estét.

– Túl veszélyes életet élek ahhoz, hogy csak úgy berúgjak, anya.

– Túlhajtod magad. Gyere át hozzánk, és pihenj egy kicsit. Mikor érsz ide? – kérdi, mert valójában csak emiatt hívott.

– Nagy baj lenne, ha idén kihagynám? – kérdem, és előre félek, mit fog szólni.

– Na ide figyelj, hagyd abba a hülyéskedést, szedd össze magad, és gyere! Az Újév nálunk családi hagyomány. Már az is épp eléggé kiborít, hogy Lee valami baromság miatt három órát fog késni. Nem hagyhatod ki! Vegyél be egy aszpirint, igyál jó sok vizet, és pattanj be a nyavalyás kocsidba, de rögtön.

Elindulok a fürdőszobába, mert az aszpirinre tényleg szükségem lesz, ha nem úszom meg a családi ünnepet. – Na jó. Egy óra, és indulok.

– Fél óra! – vágja rá, és leteszi a telefont.

Idegesítő dolog a család, de imádom őket. Van egy öcsém és két húgom, akiktől évekig egy perc nyugtom sem volt. Most, hogy elég messzire költöztem otthonról, hiányoznak. De jobb nekik így.

A munkám nem biztonságos. Nagyon figyelek arra, hogy különválasszam a munkát és a családot. Kurvára nem engedhetem, hogy belekeveredjenek az ügyeimbe. Az emberek azt hiszik, hogy előttem mindenki térden csúszik, de ellenségeim még nekem is vannak. A csúcsragadozóra is vadásznak, és aki közel áll hozzám, ugyanúgy célpont lehet.

Nem fecsérelem az időmet azzal, hogy a családomon és a munkámon merengek, vagy rágódom a lány miatt, aki reggel egy szó nélkül lelépett. Indulnom kell, mielőtt Franci felrobbantja a telefonomat.

* * *

Egy órát késem, ezért a családom nem fogad valami kitörő lelkesedéssel. – Na nézzétek csak, ki tisztelt meg minket a jelenlétével! – szólal meg a húgom, Gabby, és a cinikus megjegyzés rögtön bűntudatot kelt bennem.

Főként azért, mert soha nem voltam igazán jelen az életében, és nem vagyunk igazán bizalmas viszonyban. Persze nagyon szeretem, de nem tud rólam túl sokat, annyit semmiképp, amennyit a testvérek általában tudni szoktak egymásról. Korban is és érzelmileg is sokkal közelebb áll hozzám a másik húgom, Angelique, akit a család Leenek becéz.

– Nahát, megérkezett a nagyfiú! – Lucca, az öcsém önelégült vigyorral tápászkodik fel a kanapéról.

Vele egész jóban vagyok. Mire elköltöztem otthonról, ő már nem volt annyira kicsi. Lucca a szüleim elmondása szerint tervezett gyerek volt, Gabby viszont véletlenül fogant „egy szenvedélyes éjszakán”, hogy a szüleimet idézzem.

– De hát karácsonykor is itt voltam! Ne tegyél már úgy, mintha soha nem látnátok! – Leveszem a kabátomat, és felakasztom az ajtó mellé.

Anyám a konyhában a fazekakat és serpenyőket püföli, valószínűleg előbb lesz katasztrófa, mint vacsora. – Késtél!

A szememet forgatva beóvakodom a nappaliba, és felkészülök rá, hogy a következő fél napban hallgathatom a véleményét, amíg haza nem megyek végre. – Bocs, anya! – kiabálok vissza, ahogy elmegyek a konyha mellett, és megcélzom a kandalló melletti fotelt. – Szia, apa! – megveregetem apám vállát, és ezzel kizökkentem a gondolataiból. – Anya újabb projektet bízott rád?

Apám a földre ejti a használati utasítást. – Ez a rohadt lámpa rosszabb, mint egy kirakós! Miért nem tud anyád olyan szarságokat venni, amik már össze vannak rakva? A normális emberek nem darabokban vásárolják a bútoraikat!

Felnevetek, és melléülök a padlóra. – Hadd segítsek!

Elmosolyodik, ellazul a tartása. Úgy tűnik, nem fésülködött, de valószínűleg csak túl sokat babrálta a haját idegességében. Apám az egyik legokosabb ember, akit ismerek, de sosem értett a bútorok összeszereléséhez. – Kösz.

– Milyen az élet a nagyvárosban? – pillant fel Gabby a telefonjából. – A tavaszi szünetben meglátogatlak.

Összeszorítom a fogamat. Nem engedhetem, hogy a húgom csak úgy megjelenjen a városban és az életemben. – Gab, erről már beszéltünk. Nem lehet.

– Miért? – kérdi morcosan. Maga mellé teszi a telefonját, és összefonja a karját.

Apám fintorogva rám néz.

– Mert én azt mondtam. Mi a véleményed, apa? – Azért kérdezem, mert számítok a támogatására.

A húgommal már ezerszer vitáztunk emiatt. Amióta betöltötte a tizenhatot, úgy gondolja, elég „felnőtt”, és meg sem kottyan neki New York meg a barátaim. De nem számít, hány éves, akkor sem lehet soha részese a világomnak. Neki egy izgalmas életet élő, szigorú báty vagyok. De másoknak csak egy bűnöző, mégpedig a város legrosszabb hírű bűnözője.

– Nem mész, Gab – jelenti ki apám ellentmondást nem tűrően. – Kizárt dolog.

– Nemsokára nagykorú leszek, és akkor egyikőtök sem állhat az utamba.

Kurvára utálom a tini csajokat. A legrettenetesebb lények a földön. Egy farönkkel könnyebb érdemi vitát folytatni, mint egy hormonoktól felbolygatott kamasz lánnyal. – Téma lezárva, Gabby – mondom, és körbepillantok a szobában, mert nem bírok a szemébe nézni.

– Mit csinálsz, ami annyira… – legyint, és a szemét forgatja – annyira veszélyes, hogy a közeledbe se mehetek?

A húgomnak tényleg jobb, ha semmit nem tud az életemről. Nemcsak idegesítő a kiscsaj, de pletykás is. Én pedig felettébb zárkózott vagyok, ami a saját ügyeimet illeti. – Nem kötöm az orrodra.

– Apa! – Gabby nyafogva vonszolja magát odébb a kanapéról, mintha fizikai fájdalom gyötörné. – Nem igazság!

– Csak annak kötöm az orrára, akinek bármi köze van hozzá – mondom neki, és kézbe veszem a félig összerakott lámpát, hogy lássam, mi a következő lépés.

– És neked semmi közöd hozzá – közli Lucca, majd nevetve megpöcköli Gabby tarkóját, ahogy elmegy mellette. A húgom visítva üldözőbe veszi, fel a lépcsőn.

Apám sóhajtva hátradől. – Látod, miről maradsz le? Remekül szórakozunk itt.

Leszegett fejjel dolgozom a lámpán, és pillanatok alatt össze is rakom. – Na igen. Mindjárt sírva fakadok. – Nevetek, és még egyszer megforgatom a kezemben a lámpát, hogy megnézzem, minden a helyén van-e, mielőtt az utolsó darabot is ráteszem. – Voilà. – Felmutatom, és apám helyeslően bólogat.

– Ocsmány egy lámpa, az már biztos – rázza a fejét, és nevet. – Ez is csak anyádnak tetszhet.

Anyám pont ekkor száguld be a nappaliba egy törülközővel a vállán. Láthatóan a fél vacsora a kötényére kenődött. – Csak nem rólam beszéltek?

Az ajkamba harapok, hogy el ne röhögjem magam, mert hiába vagyok felnőtt, anyám simán lekever egyet, ha szemtelennek talál. – Dehogy, anya.

– Ó, de gyönyörű! – kiált fel, és kikapja a kezemből a lámpát. Úgy tartja fel, mint valami bajnoki kupát.

– Anyád egy cseppet a pohár fenekére nézett – szól apa suttogva, hogy anyám meg ne hallja.

– Egy cseppet – felelem, de még mindig nem merek nevetni.

A konyhában megszólal a füstjelző, és anyám a kezembe nyomja a lámpát. – A sült! Te jó ég, odakozmál a sült! – kiabál, és rohan a konyhába, ahonnan már sűrű füst gomolyog kifelé.

– Na, már megint. Mit szólnál kínai kajához? – kérdi apám a fejét csóválva. – Harminc év házasság és inkább bele se gondolok, mennyi főzőtanfolyam, de hiába, a sütőn az időzítő gombbal még mindig nem sikerült megismerkednie.

Végre felnevetek, és a konyha felé pillantok, hogy megbizonyosodjak róla, hogy anyám hallótávolságon kívül van. – Szerintem te azt sem tudnád, mihez kezdj, ha anya nem égetne mindig mindent oda – mondom.

– Ezt a gyomrom kikéri magának – feleli apám, aztán a vállamra támaszkodva feláll. – Kérlek, menj, és nézd meg, mit csinál Luc és Gab. És szólj nekik, hogy kész a vacsora.

– Semmi kínai kaja? – kérdezem, és vigyorogva feltápászkodom.

– Nem. Alaposan átsült hús lesz – fintorog, és elindul a füstös konyhába, a szitkozódó Francihoz.

Kettesével megyek fel a lépcsőn, és bekopogok Lucca szobájába. Hallom, hogy beszélgetnek, de gyorsan abba is hagyják.

– Mi van? – kiabál ki Lucca, de nem nyitja ki az ajtót. Lusta kis szarházi, fel se kel, ha nem muszáj.

Megdörzsölöm a homlokomat, érzem, hogy a korábbi fejfájás kezdődik megint. – Bejöhetek?

– Be – szól ki Lucca meglehetősen bizonytalanul.

– Seggfej! – mondja Gabby, pont, amikor kinyitom az ajtót.

– Mit csináltok? – rájuk mosolygok, és úgy teszek, mintha a kedves báty lennék, akit tulajdonképpen megérdemelnének.

– Kibeszélünk téged – vágja rá Gabby, miközben a plafont bámulja, nem néz rám.

Lucca a vállára csap, a húgom majdnem feldől. – Fogd be!

Leülök az ágy végébe, és egyikről a másikra nézek. – Mi bajotok van?

Gabby keresztbe fonja a karját, és odébb fúj egy hajtincset, ami a szeme elé göndörödött, amikor Lucca megütötte. – Úgy tűnik, rajtam kívül mindenki mindent tud rólad. Nekem fogalmam sincs, ki is valójában a saját bátyám, és ez idegesít.

Ökölbe szorul a kezem, de uralkodom magamon. – Ennek jó oka van.

A húgom évek óta faggatózik, de eddig mindig sikerült megnyugtatnunk. – Nem tudom elmagyarázni.

– Jó fiú vagy, vagy rosszfiú? – Gabby hátracsúszik ültében, és az ágytámlának dőlve rám mered.

– Egy kicsit mindkettő – felelem, és elhúzom a számat, mert tudom, mekkora baromságnak hangzik, amit mondtam.

– Bűnöző vagy? – kérdi, és félrehajtott fejjel csücsörít. – Mert néha hallom, ahogy anya és apa beszél rólad, és nem hangzik valami jól.

Megdörzsölöm a kezem, és alaposan átgondolom, mit mondhatnék. – Úgy nézek ki, mint valami bűnöző?

– Ne kertelj! Kérdésre kurvára nem illik kérdéssel válaszolni. Ellátod mások baját?

A szavai szíven ütnek. Mindig hős akartam lenni a szemében. Az életemet adnám érte. – Csak annak, aki megérdemli.

– Kertelsz – sziszegi, és elvicsorodik. – Embert is ölsz?

– Gabby, elég, ha annyit tudsz, hogy mindent okkal teszek. Ennél többet nem mondhatok.

– Remek. Vito Corleone rokona vagyok.

– Inkább Michael – szól bele Lucca, és szélesen rám vigyorog.

– Nem, egyik sem vagyok. És hamarosan kiszállok az egészből.

– Azt hittem, az ilyesmi egy életre szól. – Gabby a gyűrűjével babrál, és nem néz a szemembe.

Lucca rácsap a lábára. – Aggódós kiscsaj vagy. A bátyánkat nem lehet csak úgy dirigálni. Ő azt csinál, amit akar.

– Gabby, kicsim, tudom, hogy el akarsz jönni hozzám a városba, de az nem biztonságos. Egy nap, amikor te már idősebb leszel, és az én életem is más lesz, mint most, akkor elviszlek mindenhová, ahová csak akarod.

– Szégyellsz? – Gabby végre rám néz, és az ajka megremeg.

A picsába már! – A húgom vagy, dehogy szégyellek! Mindennél jobban szeretlek. De azt akarom, hogy biztonságban nőj fel, és ne keveredj bele a világomba.

– Pompás – fintorog Lucca, és a szemét forgatja, mint aki mindjárt elhányja magát. – Azt hittem, engem szeretsz a legjobban.

Megrázom a fejem, hogy most ne hülyéskedjen. Mostanában a legjobban az aggaszt, nehogy a húgom csak úgy, hívatlanul betoppanjon hozzám. – Amikor már rendeztem az életemet, eljöhetsz.

Gabby letörli a könnyeit, de még mindig remeg a szája. – Megígéred?

Keresztet rajzolok az ujjammal a szívem fölé. – Megígérem. Annyi időt töltünk majd együtt, hogy már eleged is lesz belőlem. – Gabby a nyakamba ugrik, és magához szorít. Ledöbbenek. – Gabby – suttogom, és átölelem.

– Aggódom miattad, elvégre a bátyám vagy. Mi lesz, ha történik veled valami? Nem akarlak elveszíteni! – zokogja a nyakamba.

– Ugyan, húgi, semmi bajom nem lesz – nyugtatgatom, és megsimogatom a haját.

Még erősebben szorít. – Féltelek.

– Ne aggódj, velem senki nem bánhat el.

Persze ez hazugság. Nem vagyok sérthetetlen. Pont ugyanolyan sebezhető vagyok, mint bárki más, sőt, sebezhetőbb. Célpont vagyok. A csúcsragadozóra azok vadásznak, akik a helyébe akarnak lépni.

Remélem, egy nap majd magam mögött hagyhatom ezt az életformát. Minél tovább maradok benne, annál inkább félek, hogy már nem lesz visszaút. Egyre mélyebbre süllyedek az alvilágba, és egyre távolibbnak tűnik a fény az alagút végén.

Nemsokára szabad leszek, és megtalálom a visszautat.

2. FEJEZET

Most

CALLIE

Gyorsan!

Sorold fel az öt legfontosabb dolgot az életedben! Az én listám valahogy így festett: a munkám, a lakásom, a barátaim, a pénz és a ruhák.

Csupa felszínes dolog. Mármint úgy mégis, kinek jut eszébe a cipőit az élete legfontosabb dolgai közé sorolni?

Nekem.

Körbepillantok a bárban, és azon gondolkodom, hogyan jutottam ide. Hogy lett belőlem olyasvalaki, aki a materiális dolgokkal törődik, nem pedig a fontos értékekkel? Mindig úgy hittem, hogy mostanra már családom lesz, de hát hinni bármit lehet.

A legjobb barátnőm, Becca, csettint egyet az arcom előtt. – Cal, figyelsz te egyáltalán?

Mosolyogva bólintok, de alig hallottam, amit mondott. Ma már vagy ötvenszer néztem meg a telefonomat. Szinte remegve várok egy fontos hívást. Egy hívást, ami megváltoztathatja az életemet, de senkinek egy szót sem szóltam róla… még Beccának sem. Ha elmondom, az valósággá teszi, és nem akarok szembenézni azzal, hogy talán fontosabb dolgokkal kell majd foglalkoznom, mint hogy melyik cipőt vegyem fel a kedvenc Donna Karan-ruhámmal.

– Szóval mit gondolsz? – kérdi Becca.

Pislogok néhányat, és úgy teszek, mintha figyeltem volna. – Szerintem tedd csak meg.

– Oké – mondja, és felpattan a bárszékről.

Elkapom a kezét, és magam mellé húzom, hogy megtudjam, mire is biztattam valójában. – Hová mész?

– Azt kérdeztem, hogy szerinted megpróbáljam-e ágyba csalni a „Brutált”.

Leesik az állam és kikerekedik a szemem. – Becca! – kiáltok fel, és erősen szorítom a kezét. – Azonnal ülj vissza! – A vállam fölött hátrapillantok, követem Becca tekintetét a férfi felé.

– Állandóan idebámul, téged stíröl. Gondoltam, hátha megelégszik velem is.

Döbbenten meredek Beccára. – Kurvára remélem, hogy most csak viccelsz.

Becca lassan visszasétál a székéhez. – Igen, viccelek, ne szarj be! Úgy tettél, mintha figyelnél arra, amit mondok, de egy kukkot sem hallottál belőle. Csak gondoltam, kicseszek veled egy kicsit.

– Bocs. – Nagyon szégyellem, hogy tényleg nem figyeltem, de mégis hiába akarom elmondani neki, mi bánt. Nem merem. – Ja, és csak úgy közlöm, hogy Bruno nem is stíröl.

Becca a Cosmopolitan koktélt lötyögteti. – Cal, amikor legközelebb orvoshoz mész, a látásodat is nézesd meg. Állandóan téged figyel. Szexi, de kurvára ijesztő is. Veszélyes pasas.

Nevetek, mintha meg sem hallottam volna, de valójában nekem is feltűnt már a dolog. – Most is figyel? – kérdezem, de nem vagyok hajlandó megfordulni, hogy magam nézzem meg.

Becca előrehajol, és a hátam mögé pillant. – Igen. Le nem veszi rólunk a szemét.

– Biztos azt hiszi, rosszban sántikálunk, vagy ilyesmi – mondom, és reménykedem, hogy Becca végre ejti a témát, mert jobban érdekel, amit előtte elkezdett.

– Hiába teszel úgy, mintha nem tetszene, Cal, mert egy csomószor láttam, hogy flörtölsz vele.

Megrázom a fejem, és halkan kuncogok. – Nem számít flörtölésnek, ha köszönök és mosolygok.

– Akkor is tetszel neki.

– Tuti minden nő tetszik neki, aki itt megfordul.

– Nem. – Becca megrázza a fejét, és csücsörít. – Rád feni a fogát.

– Hagyjuk. – A vállam fölött hátrapillantok, és elkapom Bruno tekintetét, de azonnal el is fordulok. – Mit is kérdeztél az előbb?

– Otthagytam Terrance-t. Azt kérdeztem, hogy szerinted jól tettem-e.

Sosem bírtam Terrance-t. Már akkor kirázott tőle a hideg, amikor először találkoztunk. Néha a megérzésem megsúgja, ha valami nem stimmel, és Terrance nagyon nem stimmelt.

– Miért? Mi történt? – Máris tudtam a választ. A pasas állandóan fura dolgokat művelt. Értelmetlen dolgokat, amik csak akkor nyertek értelmet, ha feltételezzük, hogy valami rejtegetnivalója volt.

– Üzeneteket találtam a telefonján egy másik nőtől. – Becca összevonja a szemöldökét, az ajkához emeli a poharat, és a válaszomra vár.

– Tudod, hogy a hűtlenséggel szerintem is vége a kapcsolatnak.

– Aha… – Becca belesóhajt a pohárba. – Utálom a hűtlen faszfejeket. Szóval kirúgtam. – Hirtelen nevetni kezd.

– Bec, jól vagy? – kérdezem, mert a nevetése kezd hisztérikussá válni.

Megtörölgeti a szemét, letörli a könnyeket az arcáról. – Tök jól vagyok. Sose voltam jobban.

– Oké! – A viselkedése teljesen más, mint a szokásos, de azt hiszem, a két Cosmo koktél kicsit túlságosan sikeresen oldotta a gátlásait.

– Szerinted ő is hűtlen? – Becca Bruno felé villantja a szemét, aki biztosan még mindig felénk fordulva ücsörög a bárpultnál.

– Tuti biztos, hogy az. Pöcse van, tehát hűtlen, nem? – felelem, és belekortyolok a Martinibe. Ha csak Brunóra gondolok, máris bizsergek. Lehet, hogy amiatt, ahogy rám néz, vagy talán a termete miatt, de tény, hogy hatással van rám. Rajta kívül soha senkinek a pillantása nem volt rám ilyen hatással.

– Aha. Szerintem egy ilyen pasi egyetlen napig sem képes hűséges maradni.

– Szerintem sem. – A poharam mögé bújva ráncolom a homlokomat.

– Most is ott lóg rajta egy csaj. Tuti, hogy vele csalja az állandó nőjét.

Gyorsan odapillantok, mert kíváncsi vagyok a lányra, de Bruno egyedül van, és szerencsére épp nem engem néz, amikor rámeredek.

– Lebuktál! Hiába tetteted magad, kell neked ez a pasi.

Nem vagyok hajlandó bevallani. – Dehogy! Csak kíváncsi voltam, milyen nő tetszik neki.

– Te tetszel neki, szívecském, és ő is tetszik neked. De ígérd meg, hogy sosem fogsz járni vele.

– Ezt nyugodt szívvel megígérhetem. – Fintorogva forgatom a szememet. – Te berúgtál. Szerintem ideje indulnunk, holnap dolgozom. – Felsóhajtok, mert tudom, hogy számíthatok arra a rettegett telefonhívásra.

– Nem maradhatunk még egy italra? Reménykedem, hátha idejön Mr. MJV.

– MJV? Az meg mi? – kérdezem, és előveszek egy húszdollárost, hogy fizessem a részemet.

– Magas, jóképű, veszélyes. Cal. Ugyan már! Nekem ne is mondd, hogy szerinted nem az. – Becca is leteszi a pénzt, lecsúszik a székről, és egyenesen elindul Bruno felé.

Utánafutok, a cipőm sarka csattog a fényes márványpadlón. – Becca! – kiáltok rá, és megpróbálom kézen fogni, mielőtt odaérhetne.

Tudomást sem vesz rólam, és még fel is gyorsítja a lépteit, nehogy utolérjem. Lefagyok, amikor megáll Bruno előtt. Bruno Becca válla fölött a szemembe néz. Érzem, hogy kitágul a pupillám, és úgy festek, mint egy riadt őz egy kocsi reflektorfényében. Becca beszélni kezd, de én továbbra is döbbenten állok három méterrel odébb.

Beszélgetnek, de nem hallom, miről. Becca hátrapillant, mosolyog, és visszafordul. Bruno rám néz, végigmér, aztán újra Beccát hallgatja. Legszívesebben elsüllyednék. De mielőtt magamhoz térhetnék, Becca elindul, és int, hogy kövessem.

Nagy nehezen továbbállok, lesütött szemmel sietek el Bruno mellett. Nem nézek rá, de érzem a tekintetét. Átfurakszom a tömegen, és végre eltűnök a szeme elől. – Kinyírlak! – fenyegetem Beccát, amikor végre utolérem.

– Miért? – rám mosolyog, kézen fog, és az ajtó felé húz.

– Mi a francot mondtál neki? – kirántom a kezéből a karomat, de nem állok meg.

– Azt, hogy hívjon el téged randira. – Felnevet, én pedig megpördülök, és rámeredek.

A torkomban dobog a szívem, és lehunyom a szememet. – Ezt nem hiszem el!

Kuncogva a szája elé kapja a kezét. – Ne is. Tudom, hogy nem lenne jó ötlet. Bruno ijesztő pasas, bűnöző, te meg tiszta vagy, mint a szűz hó.

Felhorkanok. – De még milyen tiszta! Most komolyan, mit mondtál neki?

– Azt, hogy takaríttassa ki a bárt, mert valami seggfej rágógumit tapasztott az asztal aljára, és rákenődött a ruhádra.

Tehát Bruno nem vágyból futtatta végig rajtam a pillantását, csak a rágógumit kereste a ruhámon. – Utállak, Becca!

– De persze meg kellett volna mondanom neki, hogy le akarsz feküdni vele – teszi hozzá a barátnőm, azzal ellép mellettem, és kisétál a bárból.

Utánasietek, és a parkolóőr pultja mellett érem utol. – Meg ne merd tenni, vagy véged!

Becca végigmér, és lassan elmosolyodik. – Igenis pasira van szükséged. Nem Brunót választanám neked, de egy gyors menetre megteszi ő is.

– Nincs szükségem pasira! – Most tényleg nincs. Egyáltalán eszembe sem jut.

Becca érzi, hogy valami aggaszt. Nem vagyok nyugodt, amióta megtudtam, hogy a vérképem rendellenességet jelez, és azóta már átestem több másik vizsgálaton, sőt egy igen fájdalmas csontvelővizsgálaton is. Nem akarom Beccát is aggasztani. Majd akkor szólok neki, ha már többet tudok.

Becca odaadja a parkolójegyet az őrnek, és egymás mellett állva követjük a tekintetünkkel, ahogy a kocsiért indul. – Csak látni akartam, hogyan reagálsz, ha megszólítom, és pontosan azt tetted, amire számítottam.

– Azaz?

– Beszartál! Tudom, hogy ijesztő a pasas, de egy éjszaka nem a világ. Ágyba bújhatnál vele, és annyi. Szerintem ő úgyis megszokta az egyéjszakás kalandokat.

– Ezt ne is mondd többet! – figyelmeztetem, és hátrapillantok, nem hallotta-e valaki.

– Nyugi! – feleli Becca, aztán elköszön, megpuszil, és a kocsijához indul.

Beülök egy taxiba, és képtelen vagyok kiverni a fejemből legjobb barátnőm szavait. Becca sosem kedvelte Brunót. Már jó párszor beszéltünk róla. Túl veszélyes a pasas, ezt mindketten tudjuk. Egyikünk sem tudna megmaradni egy ilyen férfi mellett. De egy éjszaka… már a gondolatától is hevesebben ver a szívem, és bizsereg a testem.

Nyugi?! Ha Becca tudná, mi várhat rám, ezt biztos nem mondta volna. Ha ő lenne a helyemben, biztosan akkora pánikba esne, hogy az öngyilkosságról kellene lebeszélnem. Hazaérek, lerúgom a cipőmet, és miközben lefekvéshez készülök, egyfolytában jár az agyam.

Remélem, holnap jó hírt kapok. Akkor majd „nyugi” lesz végre, és visszatérek a normális kerékvágásba, ahol a legnagyobb gondom az, hogy mit vegyek fel.

Igen, felszínes világban élek, ahol a ruha teszi az embert. A ruha és a tárgyak. Annyi cipőm van, hogy egy százlábú is megirigyelhetne. Minden ruhát megveszek, ami tetszik. Szórom a pénzt, mert megtehetem. Úgy élek, mintha a materiális dolgok lennének a legfontosabbak a világon.

Mindenkinek eljön az életében ez a pillanat. Amikor úgy érezzük, miénk a világ. Amikor minden a helyén van. Álommunka, tömött pénztárca, gondtalan élet.

Most itt tartok. Megcsináltam.

Amikor kicsi voltam, anyám mindig azt mondta: „Találj egy jó állást, és akkor gondoskodni tudsz majd magadról. Mindent megvehetsz, amit csak akarsz. Ne támaszkodj a férfiakra! Állj a saját lábadon, Callie!”

Ha most itt lehetne, büszke lenne rám. Tényleg csak magamra számítok, és meg is állok a lábamon.

Évekkel ezelőtt, amikor elveszítettem őt, elhatároztam, hogy megfogadom a tanácsát. Elvégeztem az egyetemet, megtaláltam a legjobban fizető munkát, amit csak lehetett, és úgy élek, ahogy akarok.

Szabad vagyok, önálló és független.

Senki nem parancsolhat nekem.

De van egy kis baj anyám tanácsával. Valami, amit nem láttam előre. Bekötött szemmel éltem, amíg dr. Craig ki nem mondta a szót, amitől mindenki retteg.

Amikor kiléptem a rendelőjéből, rádöbbentem valamire, ami megváltoztatta az életemet.

Rájöttem, hogy a tárgyak csupán tárgyak. Nem ezen múlik, kik vagyunk valójában. Felszínes csillogás, belső üresség, illúzió; ragyogás, ami vakká tesz az igazi értékekre.

Elkerülhetetlen, hogy előbb vagy utóbb mindenkinek szüksége van valakire. Bármennyire törekszünk az önállóságra, néha kell valaki, akinek a vállán kisírjuk magunkat, valaki, aki átölel és megtart.

De ahogy az már lenni szokott az életet megváltoztató felismerésekkel, csak akkor ébredtem rá, amikor elsötétült körülöttem a világ.

Egyetlen szó megváltoztathatja az életemet. Fenekestül felfordulhat minden, és talán semminek sem marad értelme.

Lesz, aki ezt olvasva elfintorodik: „Jaj, Callie, szedd már össze magad, ne nyavalyogj, mint egy szánalmas ribi.” Erre csak azt tudom válaszolni, hogy ne ítélkezzen senki, aki nem volt a helyemben. Ítélkezni könnyű, főleg annak, akinek fogalma sincs semmiről.

Mindenki azt hiszi, hogy méltósággal viselné a legnagyobb bajt is, de az az igazság, hogy a félelem mindenkit utolér.

Engem is. Sok félelmem van. Mindegyik valós.

Mindnyájan törékenyek vagyunk, bizonytalanság és aggodalmak kínoznak, és nem lenne szabad az alapján megítélni valakit, hogy miként viselkedik élete legsötétebb órájában… mert akkor elvész minden méltóság.

Az egész életet kell tekinteni, azt, ahogy másokkal bánunk, ahogy szeretetet adunk, nem pedig azt, amilyenek akkor vagyunk, amikor összedől a világunk.

Lehunyom a szememet, anyámra gondolok, arra, ahogy átölel és vigasztal. Így nyom el végül az álom.

3. FEJEZET

A pillanat

Késésben vagyok, le s fel rohangálok a lakásban, próbálok nem megfeledkezni semmiről. Persze nem sikerül; szinte mindennap vissza kell szaladnom valamiért. Már megtanultam, hogy jobb, ha tíz perccel korábban indulok, akkor lesz elég időm.

Csörög a telefonom. A legújabb kedvenc csengőhangom szólal meg, a Maroon 5-től a „Sugar” töri meg a csendet, ahogy kilépek a lakásból.

– Halló! – Gondolkodás nélkül felveszem.

– Ms. Gentile?

Megpróbálom bezárni magam mögött a lakás ajtaját, vacakolok a kulccsal, egyensúlyozom a kávémat, és a fejemmel a vállamhoz fogom a telefont. – Igen.

– Dr. Craig rendelőjéből telefonálok. Dr. Craig szeretne önnel beszélni, amint lehetséges.

– Most lehetséges. – A kocsimhoz sietek, nehogy tényleg elkéssek. Pontosan kiszámoltam a reggeli közlekedést. Ha eltérek a megszokott időtől, belecsúszom a legrémesebb csúcsforgalomba.

– Tartsa, kérem! – mondja a nő, és várakozás közben szörnyű, nyolcvanas éveket idéző popzene szól a vonalban.

Kihangosítom a telefont, és az utasülésre dobom a retikülömet. A telefont az ölemben tartva indítok.

Amint felberreg a motor, meghallom az orvos hangját. – Callie?

– Itt vagyok, Doki, de késésben vagyok. Mi derült ki a tesztből? – kérdezem színlelt nyugalommal, de a gyomrom remeg.

Dr. Craig mindig jó volt hozzám. Jobb, mint amit érdemelnék. Mindig szakít rám időt, ha beteg vagyok, akármennyire tele van a naptára hetekkel előre.

– Bejönne a rendelőbe? – Köhécsel, és nyoma sincs a hangjában a kedélyességnek, amit megszoktam tőle.

– Csak mondja meg, mi a helyzet. Kibírom. – Körülnézek, és már épp kihajtok a parkolóhelyemről, amikor kimondja a rettegett szavakat.

– Rákja van, Callie.

Néma csend.

Megáll a kibaszott idő.

Lefagyok.

A kocsim kigördül, hatalmas csattanás.

Minden elsötétül.

4. FEJEZET

1. szakasz: Tagadás és elszigetelődés

Megint csörög a telefonom. Ma már vagy tizedszer, és mindig ugyanaz hív. Az egyetlen, aki addig nem száll le rólam, amíg vissza nem hívom: Rebecca.

Napok óta csak fetrengek otthon, kisírom a szemem, és lassan ki is száradok, de nem bírom összeszedni magam.

Nem akartam elmenni koktélozni a lányokkal. Úgyhogy fel se vettem Rebecca hívásait.

Dr. Craig felhívta a munkahelyemet, és megmondta, hogy betegállományba megyek, de ennek ellenére ők is naponta hívogatnak. És sosem veszem fel. A harmadik nap lenémítottam a telefont, és az éjjeliszekrényre hajítottam.

Senkinek a sajnálkozására nem vagyok kíváncsi. Nem akarom azt hallgatni, hogy „szegénykém”.

Egyedüllétre van szükségem. Ha bezárkózom a lakásomba, talán változik valami.

A kanapén ülök, a kikapcsolt tévé képernyőjét bámulom, és az életemre gondolok. Napfényből sötétség, az üres képernyőre meredek, lefoglal az üresség. Elveszek benne, nem tudok megszabadulni a halál gondolatától.

A nappal éjszakába fordul.

Az éjszaka ismét nappalba.

És én csak ülök dermedten, elveszetten.

– Callie! – valaki a nevemet kiabálja, és hangosan dörömböl. Nem foglalkozom vele, úgysem nyitom ki az ajtót. – A kurva életbe már, Callie! Nyisd ki!

Csendben ülök tovább, Rebecca teljes erőből veri az ajtót, én pedig a tévét bámulom. Tudom, hogy Becca megvigasztalna, de most az egyetlen ember, akinek a társaságára vágyom, az anyám lenne. De akárcsak sok más embernek, nekem sem maradt senkim a világon. Egyke vagyok, anyám és apám mindketten meghaltak még húszéves korom előtt. Mivel a család többi tagjával nem voltak jóban a szüleim, nem tartották velük a kapcsolatot, így én sem tartom.

– Nem adom fel. Hozok erősítést! – Becca léptei eltávolodnak az ajtótól, én pedig visszafojtott lélegzettel várom, mikor kezd dörömbölni megint.

Erősítést?

Rebecca szinte családtag számomra. Együtt nőttünk fel, gyerekkorunkban átjártunk egymáshoz játszani. Együtt álmodoztunk a csillagok alatt a tökéletes élet tündérmeséjéről.

Mindenünk megvolt. Rebeccára ez most is igaz, rám azonban már nem.

Callie „Rákos” Gentile lettem.

Már nemcsak egy egyszerű, hétköznapi ember vagyok, hanem egy rettenetes betegség hordozója is, és ez mindent beárnyékol.

A napfény halványul, egyre kevésbé szűrődik be az ablakon, lassan ismét leszáll a sötétség, de nem mozdulok, és Rebecca sem jött még vissza.

Halványul a tagadás is.

Rádöbbenek, hogy igaz. Beteg vagyok.

Van annyi eszem, hogy tudom, hiába is tagadom, attól még részem a betegségem.

De akkor sem kötelező beszélnem róla senkivel. Rebeccával végképp nem akarom megosztani. Nagyon szeretem őt, hiszen a legjobb barátnőm, de most akkor is az a helyzet, hogy irigy vagyok rá.

Neki még mindig tökéletes az élete. A legnagyobb dilemmája az, hogy mit vegyen fel holnap a munkahelyére. Nem kell a halála előtti utolsó pillanatára gondolnia.

* * *

Kinyílik a szemem, amikor meghallom, hogy a kilincs megmozdult. De nem kelek fel. Talán betörő jött, vagy rabló, aki megöl, és elviszi a sok szarságot a lakásból, amire már úgysincs szükségem. Teljesen szét vagyok esve, és amikor már jártányi erőm sem lesz, úgysem fog érdekelni a csodálatos cipőkollekcióm.

– Törd már be azt a kibaszott ajtót! – hallom Rebecca hangját, és bepánikolok.

Ennyit a reményről, hogy gyorsan túl leszek a halálon, és hogy egyedül lehetek.

– Biztos vagy benne? – kérdi egy ismerős, mély férfihang, de nem jövök rá, hogy ki lehet az.

– Igen, gyerünk, csináld!

Felülök, és meredten bámulom az ajtót. Hirtelen kiment a szememből az álom. Még ha betörik is az ajtót, akkor sem akarok találkozni a barátnőmmel. Gyorsan a fürdőszobába menekülök, bezárkózom, és biztonságban meghúzom magam az ajtó mögött.

Csendre van szükségem. Egyedül akarok lenni. Még nem volt időm feldolgozni a hírt. És Rebecca jelenléte most nem segít.

A bejárati ajtó nagyot reccsen, és kivágódik; leüt a falról egy képet, ami hangosan csörömpölve összetörik.

– Callie? – kiabál Rebecca. Léptei egyre hangosabbak, ahogy keres és közeledik.

– Nincs itt – mondja a férfihang.

Bár elválaszt tőlük az ajtó, mégis befogom a fülem, hogy ne halljam őket. Tudom, hogy gyerekes dolog. De ha az ember retteg, nem cselekszik racionálisan.

Csendesen belebújok a fürdőkádba, lefekszem a hűvös porcelánra, és arra gondolok, bárcsak lenne most benne víz, hogy belefojtsam a keserűségemet.

– Nézzük meg a mosdóban!

Mozdul a kilincs. Visszafojtom a lélegzetemet. Bezártam az ajtót, és nem vagyok hajlandó kinyitni.

– A francba! – Rebecca kétségbeesetten püföli az ajtót. – Callie! Tudom, hogy odabent vagy!

A hófehér plafont bámulom, és azon gondolkodom, mi értelme ennek az egésznek. Minek igyekeztem az iskolában, minek dolgoztam végtelen hosszú órákat a laborban, ha egy pillanat alatt úgyis semmivé foszlik minden? Annyi mindent akartam még az élettől, és most már hiába.

Rebecca egyre hangosabban dörömböl, és most már visít. – Nyisd ki azt a kurva ajtót!

Nem nyitom.

– Törd be! – A férfi pár másodperc alatt kiiktatja a fürdőszoba ajtaját, és megáll.

Lehunyom a szemem, és magamban motyogok. De nem tűnnek el, ahogyan a rák sem.

– Ez gáz – visszhangzik Rebecca dühös hangja a mosdóban. – Mi a fene bajod van?

– Nem fest túl jól.

– Totál szét vagy esve – sziszegi Rebecca, és megfogja egy hajtincsemet. – Légyszi szedd ki a kádból – fordul Brunóhoz.

– Menjetek haza – nyöszörgök. A hangom erőtlen, nem tudok határozottabban beszélni.

Bruno átnyúl a hátam mögött, és megemel. Rásandítok. A francba! Miért pont neki kellett beleártania magát? Bruno…

Egy pillanatra erőt vesz rajtam a hiúság, és zavarba jövök. Aztán eszembe jut, hogy haldoklom. Nemsokára egy koporsóban fog látni, már ha eljön a temetésre egyáltalán. A sminkem rémes lesz, a hajam meg olyan, mint valami tini-divatmagazin címlapförmedvénye.

– Gyere, szépségem – szólal meg Bruno. Az arca ellágyul, a tekintete gyengéd.

Kicsit elalélok, amiért szépségemnek hívott, de aztán lehunyom a szemem, és a világ elsötétül. A mellkasára hajtom a fejemet, és erőteljes szívverését hallgatom, ahogy átvisz a nappaliba. Semmi mást nem hallok.

– Itt meg mi a fasz történt? – kérdi Rebecca, szorosan a nyomunkban. – Mi bajod van? Még sosem láttalak ilyen állapotban. Erre nincs mentség. Legalább felvehetted volna a telefont, hogy tudjam, hogy élsz. Úristen! Teljesen bepánikoltam! Azt hittem, meghaltál!

– Nemsokára – suttogom, és Bruno álla alá szorítom a fejemet. Megáll, és rám pillant, de nem tudok a szemébe nézni.

– Cal, te mindig baromi nagy drámát csinálsz minden szarságból. Nem fogsz nemsokára meghalni. Elég a hülyeségből. Így is majdnem szívrohamot kaptam miattad.

Bruno összehúzza a szemét, és a tekintetemet keresi. Sírnék, ha nem lennék ennyire kiszáradva, de már azt sem tudom, mikor ittam utoljára egy kortyot. Ismét lehunyom a szemem, mert nem bírom elviselni, amit Bruno arcán látok. Ez már túl sok. – Bec… haldoklom.

Rebecca nem felel, de moccanni sem tud. Bruno finoman letett a kanapé végébe, és Rebecca ott ül mellettem.

– Jaj, kislány – szól Bruno kedvesen. Az állam alá teszi a kezét, hogy a szemébe nézzek végre. Nem tudok.

– Menjetek haza!

– Nem! – Rebecca közelebb húzódik, az arcára kiül a szánalom és a félelem, ahogy megfogja a kezemet.

– Kérlek – suttogom, és szeretnék eltűnni a föld színéről, hogy ne érezzem magamon a pillantásukat.

– Callie, bébi… – Bruno hangja váratlan, a keze még mindig az állam alatt. Felnézek. – Nem vagy szomjas? – kérdi. Kissé félrehajtja a fejét, és a korábbi sajnálkozó arckifejezés helyét átveszi az aggodalom. – Ki van cserepesedve a szád. – Hüvelykujja puhán hozzáér fájó ajkamhoz, és ösztönösen kicsit kinyitom a számat.

– Te jó ég! Három napra lelépek, erre te totál szétzuhansz! – Rebecca érzéketlen ribancként beszél, de tudom, hogy csak a félelem teszi. Én ugyanezt mondanám neki fordított helyzetben, ha nem tudnám az okokat.

– Csak hagyjatok meghalni.

– Ne hajtogasd már ezt a faszságot! – Rebecca Brunóhoz fordul. – Hozz neki egy pohár vizet, amíg beszélek a fejével. – Úgy dirigál, hogy leesik az állam.

Bruno szeme kicsit összeszűkül, de bólint, és elindul a konyhába. Figyelem, ahogy kinyitja a szekrényeket, poharat keres. Sokkal szórakoztatóbb őt nézni, mint a kikapcsolt tévét. Rebecca beszél, de meg sem hallom, csak Brunót nézem.

Becca és én még az egyetemen ismerkedtünk meg vele. Ő volt a környéken az ügyeletes kemény csávó. Ha besétált egy szórakozóhelyre, mindenki tudta a nevét. Nem azért, mert annyira odavoltak érte, hanem azért, mert mindenki félt tőle.

Láttam, amikor egy férfi szó szerint remegni kezdett, mert Bruno ráüvöltött. Talán a termete miatt is, de főleg a tekintete miatt. Hulk is megirigyelhetné, akkorára nőtt. Magas, kigyúrt, csupa izom. És én még sosem láttam ennyire szexi, félelmetes férfit.

Nem csak azért szarik be tőle mindenki, mert egy óriás. Van más oka is. Bruno valahogy árasztja magából a fenyegetést. Veszélyes, sötét. Nem nehéz kiszúrni ezt a típust: ha végigmegy az utcán és feléd tart, inkább átmész a túloldalra, nehogy találkoznod kelljen vele.

Hát, Bruno ilyen.

Rebecca úgy kiabál velem, mint egy gyerekkel, én meg úgy engedem el a fülem mellett a hangját, mintha tényleg gyerek lennék. Bruno hoz egy pohár jeges vizet, és elém tartja. Rámosolygok, és megragadom a poharat, mert erőt vesz rajtam a szomjúság, amit eddig nem is éreztem.

Bruno figyeli, ahogy megiszom a vizet, és még az sem érdekel, hogy lecsorog az államon, olyan gyorsan kortyolok. Leül a karfára, és merőn néz, de én nem nézek a szemébe. Elbátortalanít a tekintete.

– Callie, figyelsz rám egyáltalán? – Rebecca hangja úgy karistol, mintha a körmét húzná végig egy táblán.

– Rebecca – szólal meg Bruno, és ráemeli zavarba ejtő pillantását. – Fogd már be egy kicsit a szád!

– De hát…

– Hadd mondjon már ő is valamit. – Bruno rám villantja a szemét, és én nyelek egyet, mint aki kiszáradt.

Forgatom a poharat, és az apró vízcseppeket figyelem, ahogy végigfutnak a kezemen. – Milyen nap van? – kérdezem halkan, és összerezzenek, mert tudom, hogy lecseszés várható.

– Péntek. – Bruno tekintete megfejthetetlen. – Mit gondoltál, milyen nap van?

– Fogalmam sincs – vonom meg a vállam, és a plafont bámulom.

Miután ittam, Bruno elveszi a poharat, és a dohányzóasztalra teszi. – Mi történt veled?

– Én… – Zihálni kezdek. Az orvoson kívül még senkivel nem beszéltem a dologról. – Én… – Az ajkam remegni kezd.

– Shh – suttogja Bruno, és megérinti az arcomat. Aztán letérdel, és a kezébe fogja a fejemet. – Minden rendben lesz. Csak mondd el, mi történt!

A számat rágcsálom, hogy ne szólaljak meg. Ha kimondom, attól még valóságosabbá válik, és tudom, hogy egyáltalán nem lesz rendben semmi. Egymásra meredünk, és a számat rágcsálom, ő tűnődik és válaszra vár, de nem beszélek.

A hüvelykujjával megérinti az ajkamat. – Kérlek, Callie… Bántott valaki? Csak mondd el, és elintézem – mondja erős, vigasztaló hangon. Akkor is ijesztő.

Megrázom a fejem.

– Te bántottál valakit?

Megint a fejemet rázom.

Nem szól, csak figyel, és én erőt veszek magamon, hogy ne fészkelődjek. Rebecca hangját még kibírom, a kérdéseket szintúgy, de azt nem, ahogy Bruno rám néz, mintha belelátna a lelkembe.

– Rákos vagyok – szólok végül olyan halkan, hogy alig hallom. Bruno szeme egy pillanatra elkerekedik, aztán elrejti az érzéseit a sötétségbe.

– Tessék? – Rebecca felpattan a kanapéról. – Nem vagy vicces!

– Fogd be, Rebecca! – Bruno is felpattan, odahajol hozzá, mire Rebecca elhátrál. – Ez kurvára nem segít.

– Ezt a baromságot márpedig ki kell vernie a fejéből. A legjobb barátnőm, imádom, nem veszíthetem el.

– Nem viccelek – szólok közbe. Farkasszemet néznek, és én féltem Rebeccát. – Tényleg rákos vagyok.

Kimondtam. Most már nem tagadhatom le.

– Callie! – Rebecca hangja elcsuklik. Összeesik a padlón, és az ölembe hajtja a fejét. A haját simogatom, és segélykérőn nézek Brunóra. Nem a rák miatt, hanem Becca miatt. Nem akartam látni, ahogy gyászol, de most ott van az arcán minden fájdalma.

– Cal, mondj már valamit – suttogja, de képtelen vagyok megszólalni.

– Rebecca! – Bruno felemeli Beccát a padlóról a vállánál fogva, hogy levegőhöz jussak. – Úgy látom, Callie-nek nem ártana valami ennivaló. Hagyd békén egy percre, és hozz neki valamit.

– Bruno! – Rebecca elvicsorodik, de Bruno a fülébe súg valamit. Becca lassan elindul, nem néz vissza.

Ha nem töltené be minden gondolatomat a rettegett betegség, elnevettem volna magam azon, ahogy elküldte. Rebecca nem egy szende kislány, nem lehet csak úgy dirigálni neki, de Bruno profin csinálta.

– Nem vagyok éhes – motyogok, és figyelem, ahogy Rebecca végigkutatja a konyhaszekrényt.

Bruno ismét letérdel, és a kezébe veszi a kezemet. – Callie, én el sem tudom képzelni, min mész most keresztül, de enned kell. És zuhanyoznod is – mosolyog rám, és füttyent egyet.

A szám sarka megmoccan, de nem mosolygok. Brunónak viszont jól áll a nevetés. Ki gondolta volna? Azt hiszem, sosem láttam még mosolyogni. – Sajnálom – mondom, mert tudom, hogy nem vagyok éppen illatos virágszál.

– Mióta ülsz itt bezárkózva?

– Nem tudom. Talán kedd óta… – összerezzenek, és felkészülök, hogy össze fog szidni.

– Te jó ég! – morogja Bruno, és felemel. – Akkor ideje zuhanyozni, kislány.

– Ne már – tiltakozom kapálózva. – Tegyél le!

– Bocs, de ha meg akarunk maradni a lakásodban, akkor igenis zuhanyoznod kell. Te nem érzed, de mi annál inkább.

– Bruno! – krákogok, és próbálok hangot kipréselni a torkomból. – A kurva életbe, tegyél le!

Nevet, még jobban szorít magához, és úgy visz a fürdőszobába, mintha meg sem hallott volna.

– Sikítani fogok – figyelmeztetem, és megpróbálok kiszabadulni. De hiába tekergőzöm, túl erősen tart.

– Nem kell aggódni, nem maradok bent veled. Mégis mit gondoltál, miféle mocskos alak vagyok? – rám néz, és tovább nevet.

Hála az égnek.

– Alig ismerlek – mondom. Mi a fenét gondolt Rebecca, amikor idehívta? Kurvára nem értem, miért „Brutál” Brunóhoz fordult a rendőrség helyett.

Bruno mosolya lehervad. – Kérem, én úriember vagyok.

– Akkor tegyél le! – Egyre jobban kapálózom, míg végre letesz a vécéülőkére.

Ölbe teszem a kezem, és azon gondolkodom, elfussak-e. Tuti, hogy nem fogok előtte levetkőzni. Ki van zárva.

– Segítségre van szükséged. – A kezét a csap alá teszi, hátat fordít, és ellenőrzi a víz hőmérsékletét. – Rebecca mindjárt jön, és besegít a kádba, de amikor kijössz, még itt leszek. – Rám pillant.

– Menni fog egyedül is.

– Ide figyelj! Most segítségre van szükséged. Megfürdesz és kijössz, eszel valamit, aztán beszélünk.

– Bruno – suttogok, és várom, hogy rám nézzen.

Megfordul. – Tessék?

– Értékelem a segítségedet, és Rebeccáét is, de tényleg egyedül akarok lenni.

Megrázza a fejét, és szó nélkül kisétál. Tényleg nem a szavak embere.

Egy pillanattal később megpróbálok felállni, de a térdem megremeg, majd összecsuklom. Ekkor toppan be Rebecca. – Cal! – becsukja maga mögött az ajtót. – Gyere, le kell vetkőznöd!

Rebecca előtt nem vagyok szégyellős. Ezerszer öltöztünk már át egymás előtt, semmi újat nem fog látni. – Rebecca, ez meg hogy a francba jutott eszedbe?

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. – Megfogja a blúzom szegélyét, és áthúzza a fejem fölött.

– Brunóról – suttogom, és próbálok olyan halkan beszélni, hogy ne hallatsszon ki az ajtón túlra. – Nem is ismerjük igazán. Hogy hozhattad ide a lakásomra?

Becca fintorog és felhorkan.

– Ki mást ismerek, aki simán, nyugodtan hajlandó betörni hozzád?

Felállít és a mosdókagylónak támaszt, mint egy rongybabát, aztán lehúzza rólam a nadrágot.

– Arra nem gondoltál, hogy egyedül akarok lenni? – kérdezem, és kilépek a nadrágból.

– Arra nem gondoltál, hogy aggódom? – Úgy fogja a ruhámat, mintha leprát kaphatna tőlük, aztán ledobja a kupacot az ajtó mellé. – Aggódtam, Cal. Bruno volt az egyetlen, akit hívhattam.

Kinyújtja a kezét, megfogom, és óvatosan bemászom a kádba. Lehunyt szemmel elmerülök a meleg vízben. Olyan, mint egy puha paplan, körülvesz és melegít. Teljesen zsibbadt vagyok, mióta a kórházban magamhoz tértem.

– Szívem, nem maradhatnék egyedül pár percre? – kérdem, és a kád szélére támasztom a fejemet.

– Nem – feleli határozottan Rebecca, és a kád szélére ül.

Legszívesebben ordítanék, de tudom, hogy semmi értelme. Rebecca ezerszer makacsabb, mint én. – Akkor legalább fordulj el.

– Jó. – Hátat fordít nekem. Legalább egy kicsit kevésbé feszélyez a jelenléte.

Csend telepszik ránk, és tudom, mennyire nehezen viseli a hallgatást. A vízbe dugom az ujjamat, és figyelem, ahogy fodrozódik a kád széle felé.

– Miért nem hívtál? – kérdi megtört hangon. Sír. Hallom a hangján, hogy sír.

Alaposan átgondolom a választ. Tudom, hogy már így is megbántottam, de nem akarom, hogy még rosszabb legyen. – Időre volt szükségem, hogy feldolgozzam a hírt, Bec.

– De nem kellene egyedül küzdened vele.

– Ez nem olyan, mint egy szakítás. Nem akartam, hogy tudd. Egyedül akartam megemészteni.

Rebecca a mellkasához húzza az egyik lábát, és átöleli a térdét. – De mi mindig támaszkodhattunk egymásra.

– Ez most nem rólad szól, Bec. – Hallom a kicsinyességet a hangomban, és borsózik tőle a hátam, de amit mondok, az igaz. Egyedül akartam lenni. Nem álltam készen a pillantásokra, a szomorúságra, a gyászra még a halálom előtt.

– Ha valami érint téged, az rólam is szól.

Nem tudom, mit mondhatnék erre. Mindenképp megbántanám, úgyhogy inkább témát váltok. – Segítesz megmosni a hajamat?

Felém fordul, és halványan, szomorúan rám mosolyog. – Bármiben segítek.

Rebecca átmegy mama-üzemmódba: segít hajat mosni, és a hátamat is megmossa, mielőtt elintézem a többit. Törölközni is segít, aztán behozza a hálószobámból az első pár ruhát, amit talál. Amikor kijövünk, összerezzenek, mert Bruno a falnak támaszkodva áll. Szó nélkül felemel, és kivisz a konyhába. Meg van terítve. Mindhármunknak ott egy tányér leves és egy-egy pohár víz.

– Most jobb – sóhajtok Bruno mellkasához bújva, és a nyakához fúrom az arcomat, hogy megszimatoljam. A leves láttán megkordul a gyomrom, de a bizsergést az ő illatától érzem.

Kínos csendben figyelnek, várják, hogy enni kezdjek. Nem akarom, hogy Becca megint rákezdjen. Bruno velem eszik, néha rám pillant, Rebecca pedig őt bámulja haragosan. Néha magamon is érzem a tekintetét. Tudom, hogy ezernyi kérdése van, de nem állok készen rá, hogy megválaszoljam őket.

– Egy szóra – dörmög Bruno, és int Rebeccának, hogy kövesse a nappaliba. Becca úgy pillant rám, mint egy gyerek, akit behívatott az igazgató, aztán követi. Nem mozdulok. Sutyorognak, de nem hallom, amit mondanak, bármennyire is hallgatózom.

A bejárati ajtó kinyílik, aztán becsukódik. Súlyos léptek közelednek a konyhához. Elkerekedik a szemem, amikor Bruno lép be.

– Te meg mit keresel még itt?

– Rebeccának el kellett mennie – feleli, és visszaül a helyére.

– Micsoda?! – Nem hagyhat csak úgy faképnél, pláne nem egy pasival, akit alig ismerek.

– Megmondtam neki, hogy most nyugalomra van szükséged.

– Na de…

Bruno a számra teszi az ujját. Haragosan méregetem.

– Én sem fogok rád telepedni. Csak azért maradok, hogy szólj, ha valamire szükséged van. Azt szeretted volna, hogy Rebecca maradjon itt? Ha igen, akkor cserélek vele, és én megyek el. – Az ajtó felé mutat.

Megrázom a fejem. Rebecca olyan sokat fecseg, hogy most nem tudok vele mit kezdeni. – Nem. De azt sem akarom, hogy te itt maradj.

– Ha elmegyek, akkor Rebecca vissza kell hogy jöjjön.

Dacosan karba teszem a kezem. A fenébe! Felnőtt nő vagyok. Nem kell bébiszitter. Ha be akarok zárkózni, és senkivel a világon nem akarok szóba állni, jogomban áll pontosan ezt tenni. Mi közük hozzá?!

Az ajkamat harapdálom, haragosan rágom a kicserepesedett bőrt, és dühösen meredek Brunóra. Ökölbe szorul a kezem, érzem, hogy elönt a düh. Szinte remegek.

– Bruno.

– Igen?

– Nyugodtan menj. Már jobban vagyok. – Uralkodom a hangomon, kedves és lágy, pedig legszívesebben ordítanék. Ezzel Rebeccát talán el is ijeszteném, de az az érzésem, hogy Brunóra nem hatna.

Az asztalra könyököl, összezárja a tenyerét, és az ajkához érinti az ujjait. Merőn néz. És néz. Kurvára idegesítő, ahogy rezzenéstelenül bámul.

Fészkelődöm a széken, szeretnék elfutni, de tudom, hogy amilyen gyenge most a lábam, csak elterülnék a keményfa padlón. Bruno válla fölött ránézek az órára, hogy ne kelljen állnom a tekintetét.

– Itt maradok éjszakára.

– Nem! – Rávillantom a szemem. – Tényleg jól vagyok.

Összefonja a karját, hátradől, és elvigyorodik.

– Oké. Ha egyedül oda tudsz menni a hálószobádhoz, már itt sem vagyok.

Seggfej!

Talán oda tudnék kúszni, de menni… az nem sikerülne valami jól. Tudom, hogy amint felállok, kiderülne, mennyire gyenge vagyok, de akkor is meg akarom próbálni.

Brunóra nézek, megtámaszkodom, felállok, hátat fordítok neki, és megpróbálom megtalálni az egyensúlyomat. Máris remeg a térdem, pedig el se indultam még. Az asztalra nehezedem, a vállam fölött Brunóra pillantok, és erősebben támaszkodom. Csak néz azzal az idegesítő vigyorral. – Menni fog – kérkedem.

Mit tettem? Komolyan, Cal, kibaszottul ügyes voltál ám. Megbocsáthatatlan, hogy ilyen állapotba hagytam süllyedni magam. Én tehetek róla, nem ettem, és alig ittam napokig.

A rák tehet róla.

Nem, mindenképp én tehetek róla. Megbénított a diagnózis, képtelen voltam előrelépni, beköltözött a fejembe, és kibaszott velem. Pont ugyanúgy érzem magam, mint a múlt héten, de mivel tudom, hogy ott növekszik bennem, kiakadtam. Három napig csak bámultam a semmibe, elvesztem a kilátástalan jövőben, és pazaroltam a drága időt.

Micsoda baromság! Gyászoltam az elveszett életemet, pedig élek. Ott gubbasztottam a kanapén ahelyett, hogy élnék.

Azt hiszem, túl sokáig ácsorogtam, mert Bruno gyorsan feláll, és a karjába vesz.

– Nem kell cipelned – tiltakozom, bár jólesik a karjában lennem. Túl jó. Túl egyszerű.

Rám pillant, és az átható tekintet helyett valami lágyabb, szinte édes érzés tükröződik a szemében. – Nehogy bajod essen.

Akaratlanul átölelem a nyakát, és a mellkasához simítom az arcomat. Kemény és meleg, körülölel, és én átadom magam neki. A könyökével felkattintja a villanyt a hálószobában, az ágyamhoz visz, és leültet. Nézem, ahogy félrehúzza a takarót, és megigazgatja a párnámat. Bruno a párnámat igazgatja?

Megemel, és a hűvös, puha lepedőre fektet, aztán betakar. – Pihenj egy kicsit. Hozok neked egy pohár vizet. Aludj egy órát, aztán hozok még levest.

– Ne aggódj miattam. Nyugodtan menj, miután behoztad a vizet.

Megrázza a fejét, eligazgatja a takarót, és csendben kimegy. Nem tudom, mit mondhatnék, úgyhogy szó nélkül az ajtóra szegezem a tekintetemet.