Keresd a szerző ajándék novelláit:

https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

Copyright © Borsa Brown, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A maffia ágyában, 2013, 2016

A maffia ölelésében, 2014, 2016

A maffia szívében, 2015, 2017

Az Arab, 2015

Az Arab szeretője, 2016

Az Arab lánya 1., 2016

Az Arab lánya 2., 2017

Az Arab fia, 2017

A férj prostija, 2018

Gyalázat és hit, 2018

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552 • admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu • www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-93-9

„…Legyőzhetetlen a szenvedély, akár a sír.”

(Éne 8:6)

1. FEJEZET

DOROTHY

A házba lépve arra számítok, hogy otthonos és barátságos közeggel találkozom, de a látvány letaglóz. Minden rideg. A falak fehérek, a deszkapadló nyers fa, még csak le sincs festve, érdesnek tűnik a felülete, mintha a csiszolását is elnagyolták volna. Csöppet sem csillog, mint a mi ecettel súrolt padlónk. Az ajtó piszkosnak látszik, pedig valószínűleg csak a fa van elszíneződve. Alig van időm körbekémlelni, mert unokatestvérem, Sarah, ismét húz egyet a karomon.

– Na, gyere már beljebb! Ott akarsz ácsorogni?

Elmosolyodom, Sarah lesz itt az egyetlen mentsváram, erre rájöttem már pár perce az udvaron. Az apja, az én apám bátyja, Isaac Miller, csöppet sem fogadott kedvesen. Persze mondhatnám, hogy nem csodálkozom ezen, hiszen nénikém, Maggie sem repesett az örömtől, hogy be kell fogadnia, de akkor is rosszulesik ez az egész. Tény, hogy nem saját akaratomból jöttem ide, de az út folyamán már olykor öröm járt át, hogy őket is megismerhetem. Próbáltam a jót meglátni a rosszban, de most itt ácsorogva sehol sem lelem.

Nem lesz itt semmi jó…

Talán Sarah meleg lelke, nyitott szíve is kevés lesz ahhoz, hogy valamelyest teljenek a napjaim. Hihetetlen, hogy pár órával ezelőtt még a saját szobámban álltam, ahova mostanra már biztos besüt a nap. Ott minden barátságos és langyos, itt minden rideg és fagyos. Még a lelkek is. Nevetséges, hogy annak a kétes hírű Elizának igaza volt.

Le sem veszem a szemem Sarah-ról, aki az egyetlen víg kedélyű közöttünk.

– Hatalmas házatok van – mosolyodom el én is.

Talán illene dicsérnem mást is, de itt még kézimunkázott függöny vagy terítő sincs. Ahogy belép az ember, azonnal a hatalmas térben találja magát, melynek közepén egy jókora asztal áll, egy vászonterítővel lefedve. Valaha hófehér lehetett, mára szürkés színt öltött. Sok-sok szék sorakozik az egyik oldalon, míg a másikon egy hosszan elnyúló pad, ami nem is csoda, tekintettel arra, hogy ezt a házat tizenegyen lakják. Én lettem a tizenkettedik.

Ismét körbenézek, a két idősebb fiú eltűnt, Peter azonban még jelen van. Próbál komoly maradni, de olykor elmosolyodik. Valószínűleg élvezi a zavaromat. A kicsik tátott szájjal méregetnek, csodabogárnak érzem magam. Amikor egy apró lányka mellém lép, és megfogja a színes szoknyámat, Sarah felnevet.

– Nocsak! Lindának tetszik a ruhád!

A kicsi hevesen bólogat, én is felnevetek, de Maggie Miller durván közbevág:

– Ideje is levetni azt a cicomát! Ez a tábor szent. Az Úr nem láthat szemérmetlenséget, mert elfordul tőlünk!{1}

Próbál úgy fogalmazni, mintha a saját szavai lennének, de nagyon is felismerem a bibliai idézetet. Nagyot nyelek, olyan, mintha azt közölné, hogy én maga vagyok az átok, és csak a rosszat hozom rájuk.

Sem Sarah, sem én nem szólunk vissza, úgysincs értelme, illik meghunyászkodnom. Jobban belegondolva, nem is bánom, ha olyan ruhát kell majd hordanom, mint nekik, csöppet sem akarok kiríni. Peter folyton rajtam legelteti a szemét, és azt sem tudtam nem észrevenni, hogy a két idősebb fiú hogyan méregetett az udvaron. Meztelennek éreztem magam, amikor mustráltak. Bezzeg bemutatkozni nem voltak képesek, az apjuk szemrehányó megjegyzése után sarkon fordultak, és visszamentek a földre dolgozni. Annyit sem mondtak, hogy „isten hozott!”

Leguggolok Lindához, most igazán hiányzik a húgom, Betty.

– Szia, Linda!

Nem felel, csak kuncog, majd visszarohan Sarah-hoz, és a szoknyájába kapaszkodik. Elönti szememet a könny, de gyorsan megdörzsölöm, mintha fáradt lennék.

– Biztos éhes vagy már.

Sarah hangján érződik, hogy észrevette a szívfájdalmamat. Roppantul irritáló, hogy rajta kívül mindenki csak mozdulatlanul áll, és a társalgásunkat hallgatja, szemléli. Az egyetlen pozitívum, hogy bácsikám, Isaac, a két nagy fiával tartott, nem ostoroz tovább. A kisebbek ábrázata nem annyira zavaró, de Peter és Maggie felnyársal a tekintetével. Sarah-t is feszélyezi a hangulat, látom, hogy sokszor elgondolkodik, mit is mondjon. Bizonyára kint már megkapta a magáét a közvetlen viselkedéséért.

– Egy kissé – bólintok, mire az asztalhoz irányít.

A mi konyhánk nagyon takaros, mindennek megvan a helye, itt azonban a lábasok is csak a falra vannak akasztva, minden fűszer, konyhai eszköz szem előtt van polcokon, átláthatatlan káosznak tűnik. Ajtóval záródó szekrény nincs is. Az asztal melletti sarokban egy nagy, fatüzeléses kályhaként és tűzhelyként is üzemelő vasszerkezet terpeszkedik, amiben most is ropog a tűz.

Milyen különös…

A sarasotai melegben ez a hang kínzó, itt, a lancasteri fagyban azonban ez a tűzben ropogó fa az éltető forróság. A fazék, ami a tűzhely tetején pihen, hatalmas; amikor Sarah odalép, én is odakapok, nehogy egyedül akarja megemelni.

– Te főzted?

– Igen.

– Leves?

– Igen, krumplileves. Remélem, szereted!

– Igen, nagyon szeretem – lököm meg alig láthatóan a vállát, mire ő felnevet. Látszik rajta, hogy örül az érkezésemnek.

A kályha mellett egy állványon egy közepes méretű kád helyezkedik el, mivel hever benne pár tányér, gyanítom, ez a mosogató. Itt semmi sem modern, nálunk otthon, Sarasotában mosogatótálca van. A kád peremére van felerősítve a csap, ami egy tartályból engedi ki a vizet. Ez a csap sem egyszerű, olyan, mint egy apró kút. Egy vasfogantyút lenyomva nagy nyomással engedi ki a hideg vizet. Meleg vízhez csak akkor juthat az ember, ha melegít egy fazékban magának.

Maggie hangja ismét a levegőbe hasít:

– Az étkezésig még van egy óránk. Egyszerre ülünk asztalhoz. Persze ha te az utazásban megéheztél, most az egyszer ehetsz előbb, de máskülönben jó lesz, ha ahhoz tartod magad, hogy itt nincsenek külön utak.

Ezek után merje az ember azt mondani, hogy éhes.

– Nem! Természetesen a családdal szeretnék enni!

A család szóra Maggie tekintete ellágyul, de Sarah morcossá válik.

– Anyám, kérem! Dorothy órák óta úton van. Talán ehetne anélkül, hogy ezt felrójuk neki.

– Választhatott! – csattan vissza az asszony. Kifelé indul, de még halkan hozzáteszi: – Istennek hála, helyesen választott.

Van egy olyan érzésem, hogy Maggie napokig tesztelni fog.

A hálószoba annál is rosszabb, mint amit lent láttam. Egyetlen vigaszom, hogy Sarah-val leszek egy helyiségben, így nem leszek annyira magányos. Figyeli, ahogy a táskát az ágyra helyezem és felnyitom. Kiterítem azt a pár ruhát, amit hoztam, mire ő kuncogni kezd.

– Ezeket jobb, ha elő sem szeded, mert anyám befogja felmosórongynak.

Tulajdonképpen csöppet sem vicces, amit mond, de én is felnevetek.

– Dugjuk el a szekrény mélyére.

Erre Sarah a hasát fogva kezd hahotázni.

Persze. Hiszen szekrény nincs is.

– Na jó! – Nevetve visszadobálok mindent, durván lecsukom a bőrönd tetejét, bedugom az ágy alá, mintha nem is létezne. – Ott biztos helyen lesz.

Végre egyszerre nevetünk, közben megfogja a kezemet, mintha végtelenül hálás lenne, hogy itt vagyok. Voltaképpen nekem kéne hálásnak lennem…

– Olyan vicces vagy, Dorothy.

– Tényleg? Akkor jó, mert te is az vagy.

– De anyám nem fog örülni, ha folyton mulatunk.

Nem kerülte el az előbb sem a figyelmemet, hogy tisztelettel beszél az anyjáról, sőt, ha hozzá szól, nem tegezi.

– Kötelező magáznod a szüleidet? – Az arca azt tükrözi, hogy nem is érti a kérdést. – Csak azért kérdezem, mert nálunk ez már nem szokás. Sőt, vettem a bátorságot, és nénikémmel én bizony más hangon beszéltem. Kissé szégyellem magam.

– Rád pirított?

Hát… Úgy körülbelül ötpercenként.

– Nem, azt azért nem. – Mintha megnyugodna, odasétál az ágya mellé, melynek sarkától a falon ruhatartó deszkák futnak. A takaros ruhák fogason lógnak, a kendők pedig egy polcra vannak összehajtogatva. A szoba másik falán kabátok sorakoznak, vaskos kendők és sapkák. A polcon kesztyűket fedezek fel, ami alá bakancsok, hótaposók és papucsok vannak besorolva.

– Adok majd ruhát, rendben?

– Ezek a tieid?

– Igen, ez mind.

Ez mind?

Kissé zavarba jövök, nem akarom megbántani. Igazság szerint sajnálom. A feketén kívül csupán egyetlen sötétbarna köpeny lóg a fogason, meg egy indigókék kabát. Szánalmas, hogy ez az egyszerű sötét szín is mennyire kirí a sok gyászos kelme közül. A sarokban felfedezem a harmadik ruhásrészleget, ahova fehér, fekete és kék blúzok vannak fölakasztva.

– Egyáltalán nem használtok szekrényt?

– Nem.

– Na és a fehérneműid? Azokat is kiakasztgatod? – nevetem el magam, mire az ő arcán is átfut egy mosoly. Aztán zavarba jön, mintha tilos lenne bugyikon kuncogni.

– Azok az ágyam alatt vannak az alsóruhás ládában.

Bólintok, és nagyon nem akarom tudni, hogy mit jelent itt az alsóruha. Mert hogy nem csupán egy melltartót és egy bugyit, az biztos.

– A két bátyád elég mogorva. Peter viszont egész jó fej.

– Peter? Jó fej? Szerintem valakivel kevered! – megint nevet. Van egy olyan érzésem, hogy ebben az eltelt egy órában többet kacarászott, mint egy átlagos héten.

– Állandóan belehajtott a kátyúkba, hogy pattogjunk a bakon.

– Ajh! Gyerek! Mikor jön már meg az esze?

– Most ezt miért mondod? Igenis jópofa volt.

Megvonja a vállát, majd leakaszt egy fekete ruhát, amit valószínűleg nekem szán. Hátulról figyelem Sarah-t, nagyon hasonlítunk egymásra. A magasságunk egyforma, ő egy picit teltebb, de a vonásaink visszaköszönnek a másikon. Az ő szeme is ugyanolyan mogyorószínű, mint az enyém, és azt is észrevettem, hogy neki is gyorsan elpirul az arca, ha kellemetlenül érzi magát.

– Szerintem holnap majd ezt vedd fel. Ma már ne öltözködj, ha már úgyis piszkos, ami rajtad van.

Erre azonnal a ruhámra kapom a tekintetem, mert szerintem csöppet sem koszos. Amikor mélyen hallgatok, visszaakasztja a ruhát, lesimítja a sajátját, majd felsóhajt, mint aki leküzdött egy akadályt. Feszélyez, hogy koloncként akasztottak a nyakába. Bizonyára sok dolga van a nap folyamán, erre még itt vagyok én is, akit ki kell szolgálnia.

– Mindennap te főzöl?

– Nem, dehogy. Közösen főzünk. Ma anya csak azért parancsolt rám, mert te érkeztél. Holnap mutat be a püspöknek téged, utána meg a közösségnek. Ezért nem akarta, hogy már a mai napon a kommunával együtt egyél.

Ez kedves… Micsoda fogadtatás.

Nem ültetnek ám a többiek közé csak úgy! Hogy gondolom én azt? Majd ha a püspök engedi.

Bár lehet, hogy itt ez a szokás, de véleményem szerint Maggie szégyenkezik amiatt, hogy itt vagyok. Sőt, bácsikám is. Kíváncsi vagyok, Sarah mit tud.

– Tudod, miért küldtek ide a szüleim?

Felém fordul, végigmér tetőtől talpig, mintha a testemről és a ruhámról minden bűnömet leolvashatná.

– Igen.

Egy egyszerű igen. Csak egy szó, amiben minden benne van. Szemrehányás, csodálat, megbocsátás, döbbenet…

– Megkérdezhetem, hogy pontosan mit tudsz?

– Amit apám elmondott nekünk az egyik vacsoránál. De ne aggódj, szigorúan ránk parancsolt, hogy nem locsoghatunk ki semmit, így a közösség többi tagja nem tudja, miért vagy itt.

Erre mosoly szalad át az arcomon, és a földre szegezem a tekintetemet. A közösség összezár a külvilág előtt, de belül bizony szinte lehetetlen titkot tartani. Bár nem ismerem az itteni szabályokat, de félek, a titok nem sokáig marad titok.

– És mit mondott?

– Hogy bűnös dolgokat tettél.

Visszaemelem a tekintetemet, dühít, hogy minden szót harapófogóval kell kihúzni belőle. Mintha abban reménykedne, hogy abbahagyom a faggatózást.

– Sarah! Kérlek, beszélj őszintén!

– Hát jó! Szóval annyit tudok, hogy te gyakran nem tudod kordában tartani az indulataidat. Meg hogy egy angollal… Szóval, tudod…

– Egy angollal mi?

Mélyen szívja be a levegőt, majd kiereszti, és azzal a lendülettel vágja hozzám:

– Rajtakaptak!

Rajtakaptak!

Uramisten! Ez a szó a legrosszabbat is jelentheti. Komolyan nem tértek ki arra, hogy az a „rajtakapás” egyetlen csók volt?

– Amit állítasz, az nem elég egyértelmű. Pontosabban?

– Jaj, Dorothy! Ne nézz már így rám! Én az első pillanatban megkedveltelek, engem nem érdekelnek a bűneid. Én örülök, hogy itt vagy. Előttem nem kell szégyenkezned.

– Nem szégyenkezem! De ugye azt mondták, hogy érintetlen vagyok, és a paráználkodásom egyetlen csókban merült ki?

No meg némi gondolatban…

Megrázza a fejét, felhúzza a vállait.

– Erre nem tértünk ki.

– Érintetlen vagyok!

– Jó! Elhiszem!

Mintha nem is értené, hogy miért olyan fontos ez nekem. Tulajdonképpen már én sem értem. Hát nem mindegy? A bűneimért megkaptam a büntetést, és meghunyászkodva kell tűrnöm, hogy az emberek ezt a rosszat felnagyítsák. Igen. Ha egy amish elkövet valami bűnt, sokszor többet olvasnak a fejére. Vegyük az én példámat. Aki egyszer kikel magából, az ugyebár többször is. Aki egyszer támadólag lép fel, az képes szélsőséges viselkedésre minden helyzetben. Aki egy csókba, egy ölelésbe bonyolódik, az akár az ágyát is megosztja egy férfival.

Újra a ruhához sétál, tudom, hogy zavarban van, ők valószínűleg sosem beszélnek ilyen intim dolgokról.

– Mondd csak, Sarah! Van barátnőd? Tudod, olyan, akivel mindent megbeszélsz.

– Hát… Igen… De akkor is örülök, hogy te jöttél.

Olyan bizonytalanul felel, mintha a kérdést sem értené. Nem erőlködöm tovább, nem szabad túlságosan tolakodóan viselkednem. Talán náluk mást jelent a barátság, és az, hogy „mindent megbeszélünk egymással”.

Próbálok javítani a kínos hangulaton, és elterelem a szót.

– Hova szoktad tenni a személyes holmidat? Tudod, olyanokat, amiket nem szeretnél szem előtt hagyni.

Jó ideig gondolkodik, majd hosszút pislogva válaszol.

– Mondtam már. Az alsóneműimet a ládában tartom.

– Nem ruhára céloztam. Személyes dolgokra…

Elhallgatok, mert összeráncolja a homlokát.

– Semmi olyanom nem lehet, amit más ne láthatna. Ha valamit dugdosunk, akkor az biztos bűnös. Mert az emberek eldugják, ami rossz és szennyes, és megmutatják, ami jó. Hiszen tudod, Dorothy: nincs olyan rejtett dolog, amely napvilágra ne kerülne, és nincs olyan titok, amely ki ne tudódna és ismertté ne válna.{2}

Ezért nincs szekrény.

– Értem…

Vitába szállhatnék vele, de nincs kedvem az első nap mindenkivel összetűzni.

Zavarba hoz, van egy olyan érzésem, hogy nemcsak tárgyakról fecsegünk, hanem az én tetteimről is. Végül is igaza van. Mit hittem? Nem derül ki, hogy a piacon szinte őrjöngtem? Nem derül ki, hogy egy vadidegen karjába vetettem magam, és csókban forrtunk össze?

– Miért, neked akadnak olyan holmijaid, amiket rejtegetsz? – kérdez kíváncsian.

Végre egy őszinte kérdés. Illik rá hasonlóan igaz módon felelnem.

– Igen. Például van parfümöm. Igaz, csak olaj, de parfümként használom.

– Illatos?

– Igen. Nagyon finom illata van.

Amikor ezt kimondom, végigszalad a gerincemen valami fura bizsergető érzés. Szinte cseng a fülemben Gregory Hamilton mély hangja, ahogy súgja: „Finom vagy.”

– Oh… – nyögi.

Nem ecsetelem tovább, bevallom, ennyi rosszra nem számítottam. Tudtam, hogy ők szigorúbb szabályok szerint élnek, de Sarah az első pillanatban sokkal lazábbnak tűnt. Meglehet, jóban leszek vele, de sosem lesz olyan igaz barátnőm, mint Hannah volt.

Ó, édes Hannah-m! Mennyire hiányzol!

A család a legszentebb dolog, és a közösség az maga a bástya, de sosem esik szó prédikációkon a barátságról. Ezt én egyszer meg is jegyeztem a püspöknek, aki akkor csak annyit felelt: „Jó meglátás, Dorothy.” Ostoba módon arra számítottam, hogy a legközelebbi misén majd hangsúlyozza a két ember közötti barátság fontosságát, és felhívja a szülők figyelmét, hogy ebben ne akadályozzák gyermeküket. Mi, Hannah-val sok időt töltünk együtt, de olyankor dolgozunk, vagy valami más hasznos tevékenységet végzünk. Csak úgy üldögélni és beszélgetni naplopás. Legalábbis a közösség szerint. Persze mondhatjuk, hogy egy hívő ember minden más embert barátjának tart, főképp azokat, akikkel akár együtt imádkozik, de nekem mást is jelent a barátság. Véleményem szerint egy barátságot a szívünk határoz meg, de ezt nem véletlenül nem hangoztatom. A Biblia szerint tudatosan kell szoros barátságokat kötnünk, óvakodnunk kell a heves természetűektől vagy a könnyen haragra gerjedőktől. Persze miként is lehetne ez szempont nekem, hiszen én pont ilyen vagyok. Egy barátság alapja az őszinteség, és Sarah-val is erre az alapra próbáltam építkezni. Nem fog sikerülni… érzem… Ő túlságosan megfontolja minden szavát, tettét, pillantását. Az első percekben elengedte magát, és arra számítottam, hogy a falak között is ez fog történni, de verejtékezve próbálom feltörni a páncélját. Nem megy. Mégsem adom föl, hiszen még haragosokból is lehetnek barátok. Nem tudom, mit vár tőlem az Isten. Egyrészről, hogy szeressem felebarátomat, másrészről, állítja a Biblia: ha valaki a világgal barátságot köt, ellenségévé válik az Istennek.{3}

Unokatestvéremet figyelem, megállapítom, hogy mindegy, ki mit vár el tőlem, és ki milyen. Nem tudom Sarah-t nem kedvelni. Elmosolyodom, ő viszonozza.

Zajok hallatszanak lentről, mire Sarah csak ennyit mond:

– Hazajöttek a többiek is. Gyere! Most megismerhetsz mindenkit, és beszélgethetünk egy jót!

2. FEJEZET

GREGORY

A házhoz közeledve Harold bácsikámat veszem észre, aki a kocsijának dőlve várakozik.

Jézus! Elfelejtettem, hogy golfozunk ma, vagy mi?

Azt nem fogom túlélni!

Előfordult már egyszer-kétszer, hogy kiment a fejemből, és az lett a következménye, hogy Harold két napig szóba sem állt velem. Amikor mondtam neki, „Harold, ne szórakozz már!”, csak ennyit felelt: „Ismersz, Gregory! Én nem veszekszem, de jobb lesz mindkettőnknek, ha egy ideig kerüljük egymást!”

És ezt tök komolyan mondta! Esküszöm, azt éreztem, hogy nagyobbat csalódott bennem, mint amikor a fogdából kellett kihoznia. Na így talán már érthető, miért is rettenek meg hirtelen attól, hogy elfelejtettem egy flightot.

Izgatottá válik, ezt onnan tudom, hogy hol fellöki magát az autótól, hol visszadől. Gyorsan megkerülöm a pálmafát, és a bejárat előtt fékezem. Félek, agybajt kapna, ha a garázskapuval kezdenék bíbelődni.

Kiszállok, és rögvest kérdezem:

– Harold! Baj van?

A legszarabb, hogy nem mondja, nem. Körbenéz, majd a cipőjét lesi, mintha csak koszos lenne.

– Hol voltál? Régóta várlak.

Hallott már a telefonról?

Ez a halálom! Talán Sharon az egyetlen, aki tudja, ha valahol nem vagyok ott a megbeszélt időpont előtt pár perccel, akkor gáz van. Olyankor kíméletlenül rám csörög, és számonkér.

– Akkor miért nem hívtál föl? Valamit elfelejtettem? Megbeszéltünk egy találkozót? – bizonytalanodik el a hangom.

A fenébe! Titkárnő nélkül félember vagyok. Mi ez a káosz bennem?

– Beszéltél Walterral?

– Igen, voltam nála.

– Akkor jó.

Na! Hogy nem érdekli Walter, az száz! Valami történt, és arról a valamiről fél beszélni.

Fura az ábrázata. Tökéletesre borotvált arc, hátrasimított, állig érő, hullámos haj, laza ing, vászonnadrág, óra, gyűrű… Rendezett külső, mégis egy szétcsúszott ember képét mutatja. Felsóhajtok, próbálok normális hangot megütni:

– Nincs túl jó napom. Összeakasztottam a bajszomat valakivel, és a rendőr is megbüntetett.

– Mi? Mit csináltál? – szegezi rám a tekintetét.

Egy pillanatra felrémlenek a régi idők. Hányszor ült le velem szembe, pontosan ugyanezt a kérdést feltéve: „Mit csináltál már megint, Gregory?”

Nem hagyhatom ki.

– Megkívántam egy csomag Oreo kekszet, és lekaptam a polcról. Észrevettem, hogy a kártyám a kocsiban maradt, így fizetés nélkül indultam kifelé. A boltos rám üvöltött, én meg vissza, hogy nyugodjon meg, mindjárt jövök. Szó szót követett, lesodortam egy egész készletet az állványról. Ő erre bepöccent, fegyvert fogott rám, és rendőrt hívott.

– Mi van? – löki fel magát, miközben a kezeit leereszti, és az ábrázata olyan formát ölt, mintha gumiból lenne és a végtelenségig nyúlhatna. – Neked elment az eszed?

– Nyugi! Csak gyorshajtás – röhögöm el magam.

– Rohadt vicces vagy, fiam!

Azért valamennyire tényleg, mert én jól szórakozom.

Az ajtóhoz indulok, de ő meg sem mozdul. Hátrafordulok, végigmérem őt:

– Esetleg bejössz?

Utánam iramodik, belépünk, ledobom a kulcsot és kikapcsolom a riasztót. A nappaliig viharzok, kigombolom az ingemet, ő meg úgy néz, mintha még kisfiú lennék.

– És azt elárulod, hogy miért száguldozol? Még a végén bevisznek.

– Ja! – nyomom meg a tévé távirányítóját, hogy valami szóljon, mert hallom a szuszogását. – Majd máskor. Most nem történt meg.

– De megtörténhetett volna!

– Persze! Meg lehettem volna feltaláló is! Vagy űrhajós! De akár agysebész is! De az sem történt meg. Pedig a francba is, egy hajszál választott el tőle!

– Na jó, ezt fejezd be!

Rendszerint érti a viccet, most azonban a homlokán is gyöngyözik az izzadság. A szemébe nézve rájövök, rossz ötlet volt a tévé, a poénokról nem is beszélve. Valami komolyan aggasztja őt.

– Harold! Ne csináld ezt! A szívbajt hozod rám! Pedig már épp volt számodra egy jó hírem. Sőt, több is!

– Nocsak! Akkor hallgatlak.

– Nem! Kezdd te, hiszen valamiért idejöttél!

Lazítom a ruhámat, nem akarom magára hagyni, ezért csak a konyhai csaphoz lépek oda. Gyors mozdulatokkal megmosom a kezemet. Az ingem nedves lett, ezért fölhajtom a könyökömig. Kifelé indulok, ő az étkezőig követett. Amikor meglát, dob egy hátast, és az antik étkezőgarnitúra mellett visszasétál a nappaliba. Fölkapom az asztalról a gyümölcsös tálat, pont kínálni akarom, de úgy folytatja a beszélgetést, mintha most hagytuk volna abba.

– Az várhat! Beszélj szépen te! – mosolyodik el.

Leteszem a tálat az asztalra, lehuppanok a kanapéra, ő is kényelembe helyezi magát. Egymásra pakolom a lábaimat, miközben ő olyan pozíciót vesz fel, mint egy királynő. Kihúzza a hátát, a lábait keresztbe teszi, és a térdére fekteti a tenyerét. Nevetséges, mert Haroldban nincs semmi feminin vonás, ugyanolyan férfias, mint én.

– A múltkor emlegettél egy kancát, aki nagy jövő elé néz. – Felcsillan a szeme, vadul bólogatni kezd. Mielőtt bármit mondhatna, én folytatom. – Na, őt elfelejtheted!

– Gregory, a jó édes mindenedet! Hagyd már abba a jópofáskodást! – Lazít a testhelyzetén. A vállai előreesnek, a háta is meggörnyed, és a fejét csóválja.

– Azért felejtheted el, mert van helyette egy mén!

Látom, hogy izgatottá válik. Nagyon izgatottá.

– Nem viccelek! – Nyelni is alig tud, most szívesen lefotóznám őt! – Na jó, azért jópofa vagyok, de rohadtul nem viccelek.

– Egy méncsikó? Milyen méncsikó? Honnan? Vettél? Néztél? Titokban?

Harold ritkán válik olyan izgatottá, mint a derbikkel vagy a golffal kapcsolatban. Tulajdonképpen mondhatom, hogy ezzel a két dologgal kapcsolatban nem hagyott választást. Mindig volt döntési lehetőségem, de a golfba meg a lóversenybe a grabancomnál fogva rángatott bele. Gyerekként ez teher volt, de felnőttként már hálás vagyok érte.

– Nem kerestem, egyszerűen csak úgy szembejött. Megláttam egy tanyán. Hogy milyen? Hát… Nevezzük tökéletesnek. Fantasztikusan ruganyos és vékony lábai vannak, csupa tűz. Az anyja kecses…

– És a csődör?

– Azt nem láttam, de az apja sem lehet rosszabb. Higgy nekem, Harold! Tudod, hogy sosem akartam újra, de ezt a csikót akarom. Megcsináljuk! Hárman!

– Hárman? – szegi fel az állát.

– Igen, hárman. A csikó, te és én.

Erre megcsóválja a fejét, majd elmosolyodik.

– Jaj, Gregory! Inkább fogalmazzunk úgy, hogy én, te és az iskola.

– Meg a ló!

– A ló csak eszköz. Az jön ki belőle, amit kihozunk belőle.

– Csak az jöhet ki belőle, ami benne van! Igen, mi hozhatjuk ki belőle, de előre szólok, csak akkor fogunk bele, ha nem kezeljük úgy, mint Barbarót.

Elnéz mellettem, hátradől, az állát dörzsöli. Harold egy ló kinevelésében a legfontosabb szempontnak az iskolát tartja. Egy ideig én is így voltam vele, de a lovunk halála után már nem tudok így vélekedni. Igenis kell hozzá egy gazda. Kell, hogy valakihez tartozzon a ló, és az állat érezze is ezt. Kell, hogy a versenyló meg akarjon felelni annak, akit szeret. Kell, hogy teljesíteni akarjon!

– Sosem bocsátod meg magadnak, igaz? – céloz a bajnokunk halálára.

– És te?

– Én sosem gondoltam, hogy hibásak vagyunk. Te azonban túlságosan bele akarod tenni a szívedet, Gregory! Ez az üzletben sosem jó.

– Épp ez az! Ez nem üzlet!

– Akkor?

– Ez csapatjáték!

A száját cuppogtatja, a nyelvével köröz, olykor a kezére sandít.

– Ez kurva sok pénz, Gregory.

– Tudom.

– Akkor ne mondd, hogy csapatjáték! Ha milliókat bukunk vagy nyerünk, az üzlet! Érted? Erre már tíz éve megtanítottalak. Ott cseszted el Barbarónál is, hogy nem léptél tovább, magadat ostoroztad. Most már az elején így akarod kezdeni, és én ezt nem hagyhatom! Józanul kell dönteni és erre adni a fejedet!

– És arra még nem gondoltál, hogy mi van, ha éppen az volt a probléma, hogy józanok voltunk? Miért nem csináltuk szenvedéllyel? Úgy, ahogy Barbaro!

Kidülled a szeme, majd a karját dörzsöli:

– A fészkes fenébe, Gregory fiam! Úgy beszélsz, hogy tiszta libabőr lettem!

– Na látod! A józan ész meg az üzlet mellett van ott szenvedély is!

Felröhög, ezt beleegyezésnek veszem.

– Egyébként hogy érted azt, hogy szembejött egy tanyán?

– Az most mindegy.

– Hát annyira nem mindegy. Meg akarom nézni! Látnom kell nekem is!

Erre számítottam. Nem szándékozom titkolózni Harold előtt, de az a jó, ha a lehető legkésőbb tudja meg, hogy amishtól akarok lovat venni. Pont egy olyan amishtól, aki tropára törte a Teslámat. Sőt. Még abban a bizonyos amish maffiában is benne van. Előbb látnia kell a csikót. Tuti beleszeret. Onnantól őt sem állítja meg semmi.

– Rendben, beszélek a gazdával. Csak tudnom kellett, hogy képes vagy-e „b” vágányra tolni a kancát egy mén miatt – kacsintok felé.

– Idióta! Tudod, hogy kanca és mén között mindig az utóbbit választom. Nem mellesleg a múltkor még azt sem engedted, hogy „b” vágányon legyen. Hallani sem akartál róla.

A kancáról most sem akarok.

Hogy a nyavalyába fogom meggyőzni Samuel Zookot, hogy adja el nekem a csikót?

Van valami, amivel nagyon is tisztában vagyok. Az üzletben az igen igent jelent, a nem meg nemet. Ha érzelmi alapon kell döntenem valamivel kapcsolatban, sokszor mondok nemet, ami később nagyon is igenné válik. Vagy fordítva. Onnan is tudom, hogy ezt csak szívvel tudom majd csinálni és nem üzletként, hogy hiába tiltakoztam ellene kézzel-lábbal, ellentétesen döntöttem. A „nemet” egy tollvonással húztam át, és odafirkantottam mellé: „akarom”.

– Változnak az idők – motyogom. Bólogat, mintha ezzel nagyon egyetértene. – Fölveszem az iskolával is a kapcsolatot, úgyis el kell utaznom Pennsylvaniába.

Nem kérdés, hogy ezt az új csikót ugyanabba az iskolába, a pennsylvaniai Fair Hillbe adom, ahová Barbarót küldtem. Nem csalódtam a nevelésükben, és tökéletes választás volt részükről a zsoké és a lovász kirendelése is. Abszolút figyelembe vették a ló adottságait, amik akkor nekem nem tűntek fontosnak, most viszont már elsődleges szempont.

A hatezer hektáros területen minden megtalálható, ami a versenylóvá neveléshez kell. A fő tulajdonos mellett sok befektető támogatja a központot, nem kérdés, hogy miért. A lótulajdonosok, főként akik versenylovakat tartanak, nem szegény emberek. A központ egyrészt üzemel bértartásban, másrészt alapítványi alapon is. Mi sem fizettünk keveset oda, amikor Barbaro ott élt. Ma már elsősorban saját tenyésztésű lovakkal foglalkoznak, de a tehetséges csikókat, akikben esélyt látnak, befogadják. Persze jó pénzért. Az nem kérdés, hogy ez a csikó maga a lehetőség, és anyagilag sem leszek fukar. Több versenypálya van, ami nem utolsó szempont, hiszen így egy lovat fel lehet készíteni többféle távra és különböző talajokra. Nem mindegy, hogy ezerkilencszázat, kétezret vagy kétezer-négyszázat fut. Azért szükséges, hogy egy versenyló mindhárom távon jó legyen, mert a hármas korona, a Triple Crown megnyeréséhez három különböző távú derbi megnyerése szükséges. Ennek a versenysorozatnak az első eseménye a Kentucky Derbi, nem elég azonban csak erre készülni, hiszen a hármas megmérettetés gyors ütemben követi egymást, nincs közben idő készülni a következő távra. A lónak már az első versenyen úgy kell odaállnia, hogy mindenre képes. Na és ehhez kell egy olyan iskola, ami pontosan tudja, miként kell trenírozni a lovat, hogy verhetetlen legyen.

Barbaro megnyerte…

Büszke voltam rá, de valójában hálát sosem éreztem iránta, hogy megajándékozott azzal a kétperces élménnyel. Igen. Az a két perc… A sportok leggyorsabb két percének nevezik. Nem véletlenül. És abban a két percben mennyi mindent átél az ember. Aggodalom, drukk, heves szívdobogás, ájulásközeli állapot, de legfőképp a tehetetlenség. A versenyzés azért nehéz, mert már nem tehetsz semmit. A rajtgépbe állástól a lovon és a zsokén múlik minden, te pedig csak visszaigazolást kaphatsz, hogy jó helyre vitted tanulni az állatot, jó kezekbe adtad, a legtöbbet hoztad ki a helyzetből.

Az én Barbaróm rohant a rózsákért, és meg is kapta.{4}

De ezután sincs pihenés, a Kentucky Derbi után két héttel jön a Preakness Stakes, majd három hétre rá a Belmont. Így már talán érthető, miért nincs idő a versenyekre külön-külön készülni.

A szívem facsarodik. Barbaro elhozta a Preakness Stakest is, és csöppet sem volt kérdés bennem, hogy meglesz a Belmont is, ezáltal pedig a Triple Crown.

Nem sikerült.

A harmadik ágon megsérült. Nem bírta a lába a terhelést. Az átok, ami a vékony, ruganyos lábú lovakat sújtja, nemcsak a hármas koronát vette el tőle, hanem az életét is.

A távok mellett szükség van arra is, hogy egy ló lába többféle talajhoz szokjon. Nem mindegy például, hogy füvön fut vagy homokon. A harmadik, csöppet sem elhanyagolható szempont az iskolánál, az erdők közelsége, amik szinte bekerítik a területet. Rendszeresen viszik túrázni ide ki a lovakat, így szokják a környezetet.

A Fair Hillből számos híres ló került már ki, és az egyik Barbaro. Az én Barbaróm!

Harold pár másodpercig még bólogat, majd eljut az agyáig, amit mondok.

– Mi dolgod van neked ott? – céloz Pennsylvaniára.

– Most mondtam. Az iskola…

– Nem. Azt mondtad, úgyis oda kell utaznod, így elmész az iskolába is.

Haroldot sosem tudnám átverni. Tehetek úgy lényeges dolgokról, mintha nem sok vizet zavarnának, de ő a lelkem mélyére lát. Nem is lehet ez másként, hiszen egy sérült személyiséget kapott velem, akiből embert faragott. Látta az utamat az elejétől a végéig, a közben megvívott csatáimat, és hasonlóan hozzám, belenézett a démonjaim szemébe, mintha azok az övék is lennének.

– Találkoznom kell valakivel!

Nem hazudok.

– Üzlet?

– Az.

Ez már füllentés.

– Magánügy… Ugye? – Érzi a bizonytalanságomat, ezért visszakérdez. Simán rávágom:

– Nem.

Ez már hazugság.

– Gregory!

– Na jó! Magánügy. Egy hölggyel kell találkoznom!

Ki akarom neki önteni a szívemet, de amilyen gyorsan jött ez az érzés, úgy távozik is. Meggondolom magam, mert túl sok kérdés érkezne, jönne az észosztás, amire most valóban nincs szükségem. A nőügy, az elég tág kategória, nem fog faggatni.

– Értem. – Elmosolyodik. – Akkor gyanítom, nem Tináról van szó – említi meg a golfklub egyik recepciósát.

– Hogy jön ide Tina?

– Adj már neki esélyt, az isten áldjon meg! Olyan helyes lány. Értelmes. Jól nevelt. Csöppet sem harsány.

Na igen. Csak van egy nagy hibája. Még kérnem sem kell, és adja magát. Bár jobbára Harold nevelt férfivá, azt hiszem, merőben mást jelent mindkettőnknek egy nő meghódítása. Ő azt is a bűvkörének tudja be, ha pénzzel nyűgöz le egy nőt. Oké, elismerem, Harold még mindig sármos, kedvelik a hölgyek, de azt azért senki se mondja, hogy egy huszonéves szépséget nem érdekel a pénz, csak egy meglett ember férfiassága. Párszor fontolgattam már, hogy erre felhívom a bácsikám figyelmét, de inkább nem teszek ilyet. A boldogság olyan madár, ami ritkán ül az ember vállára, és ha nőkről van szó, Harold vállán általában ott ül. Nem zavarom el.

– Jó. Megígértem neki, hogy majd elviszem vacsorázni. De nem most.

– Addig húzod az időt, míg valaki lecsap rá.

Hm… Az lehet. Bár sajnos vannak olyan nők, akikkel bármi történik is, vissza tudom édesgetni magamhoz őket. Ilyen Tina is. Tudom, ha párkapcsolata lenne, akkor a kedvesét velem csalná. Úgyhogy beismerem, nőhiánytól nem tartok.

Újra kiül az arcára az a mérhetetlen bizonytalanság és kétségbeesés, amit a hazaérkezésemkor láttam rajta.

– Hogy sikerült Walterral elsimítanod a dolgokat? – faggat egykedvűen.

Nem akarom hosszan ecsetelni neki az ötletemet, mert biztos meglenne róla a véleménye, így rövidre fogom.

– Úgy döntöttünk, folytatjuk együtt.

– Mégis megveszitek a piacot?

– Olyasmi…

Felsóhajt, a fejét csóválja, mintha csalódna.

– Ha már itt tartunk, meg idegen hölgyeknél, akkor elárulod, mi lett az amish lánnyal?

– Melyikkel? – játszom a hülyét.

– Gregory!

Kár lenne bármit is tagadnom, hiszen telefonon egyszer már vallottam neki arról, hogy olyan nő keltette fel az érdeklődésemet, akinek a vőlegénye és a testvére okolható a kocsimat ért kár miatt.

– Semmi. Ostobaság volt…

Az!

Felnevet, majd a karját dörzsöli. Próbálok én is mosolyogni, de nem megy. Úgy érzem, most mondtam ki életem egyik legnagyobb hazugságát, noha más szemében csekélységnek tűnhet.

– Jaj, fiam! Egy nőt! Csak egyetlenegyet vegyél már komolyan! Attól, hogy komoly kapcsolatra törekszel, még nem kell egyből nősülnöd. Ne félj!

Félni?

Haroldot szemlélve el sem hiszem, hogy így félreismert. Valóban azt hiszi, hogy nem szeretnék komoly kapcsolatot, mert félek, hogy bekötik a fejem? Vicces, mert éppen az ellenkezője igaz. Talán túl nagy bennem a bizonyítási vágy. Sokszor gondolok arra, hogy ha gyermekem lesz, mivel is tehetem majd boldoggá. Ilyenkor bevillan anyám arca, ahogy rám mosolyog, vagy apám, aki fölvesz és a levegőbe dob. Voltak ilyen ritka pillanatok. Ezek is megmaradtak bennem, és azt hiszem, nem is kell ennél több, hogy boldoggá tegyük a gyermekünket.

– Én nem félek a családtól.

– Nem félsz? Pedig esélyt sem adsz neki.

– Vicces, hogy ezt pont te mondod, aki sosem nősült meg és gyermeket sem nemzett.

Egy pillanatra elkomorul az arca, az őszinteségemmel vérig sértem.

– Engem kárpótolt az élet a te személyedben.

Ezt olyan végtelenül egyszerűen és spontán mondja ki, hogy elszorul a torkom. Most először jut eszembe az, hogy valahányszor szóba kerül a szüleim elvesztése, és én bánkódom, azzal egyben bántom is őt. Amikor Haroldhoz kerültem, csupa rosszat hoztam magammal, de ő mégis mindig azt hangsúlyozza, hogy hálás értem. Noha én lehetnék az…

– Engem is kárpótolt az élet – nyögöm ki, és szánalmasnak érzem az igyekezetemet, amivel enyhíteni szeretnék a durvaságomon. Végre újra a szemembe néz, elmosolyodik, ez a létező legszarabb reakciója. – Harold! Fogalmam sincs, hol lennék, mi lett volna belőlem, ha te nem vagy! Tudod…

– Ugyan már, Gregory!

Mindketten hallgatunk, a legszívesebben felállnék, a falig sétálnék, és szétfejelném a betont.

Apám helyett apám volt!

Felém villan a kék szeme, rájövök, hogy akadnak súlyosabb problémái is.

– Harold! Elmondod, miért jöttél?

– Igen. De arra kérlek, hallgass végig!

– Miért ne hallgatnálak?

– Azért, mert be fogsz gurulni.

Ártatlan fejjel mondja, a kínos hangulat ellenére is felröhögök. Ha valaki, akkor ő tudhatná, hogy nem megy az nekem olyan könnyen.

– Nem fogok.

Hátradől, makaccsá válnak a vonásai, mint aki azt mondja: „Hát jó! Te akartad!”

– Kiengedték. – Libabőrössé válok. – Nálam van. – Rosszul hallok. – A házamban. – Ég az arcom. – Befogadtam. – Zubog a vér a fülemben. – Nem volt más választásom, Gregory. Nincs hova mennie. – Reszket a kezem. – Mégiscsak a testvérem. – Az ajkaim összefeszülnek. – Az apád! – Sajog az állkapcsom…

Lendülnek a lábaim, a kezemmel lököm fölfelé magam, miközben fél szemmel látom, hogy ő is talpra ugrik.

– Gregory!

– A rohadt életbe, Harold!

– Gregory, kérlek!

– Hogy merészelted? És ő? Ő hogy meri?

– Gregory, fiam…

– Fiad? Most árultál el!

Tombolnék, törnék-zúznék, de ő a tenyerébe temeti az arcát, ugyanúgy reszket, ahogy én. Sír.

Még nem láttam Haroldot sírni.

– Tudod, hogy sosem árulnálak el! Fiam helyett fiam vagy! A legjobb dolog vagy, amit kaphattam a sorstól! – üvölti felém, és ezektől a szavaktól lebénulok. – Nem haragszom az apádra! És tudod, miért nem? Mert ha ő nem cseszi el az életét, akkor te nem kerülsz hozzám, sosem tudom meg, mekkora áldás egy gyerek! – A sírás közben felkacag, mintha ő sem tudna mit kezdeni ezzel a helyzettel. – Nincs mit megbocsátanom neki, Gregory! Igen, te talán úgy érzed, hogy ártott neked, de én nem… Én csak hálás lehetek neki… Értesz engem?

Nem! Kurvára nem!

Persze hogy értem, de hogy kérdezhet ilyet? És ő? Ő ért engem? Emlékszik arra, hogy mi voltam? Az egy dolog, hogy mivé lettem, de én csöppet sem vagyok képes figyelmen kívül hagyni az utat, és csak az eredményt nézni.

– Ezt most nem mondhatod komolyan! Betörésekért vittek be tízévesen! Rémálmok gyötörtek még tizenöt évesen is! Nyolcévesen még ágyba vizeltem! Drogoztam, mert akkor könnyebb volt! Meg akartam halni, mert az anyámmal akartam lenni! Ha most lehunyom a szemem, még mindig látom az arcát, ami vérben úszik! Te meg háláról hablatyolsz? Baszki, Harold! Hallod magadat?

– Fiam!

– Ha a fiad vagyok, sosem bocsátod meg neki, amit velem tett! Mit látsz? Ki vagyok most? Boldog ember, igaz? Csak ne feledd, Harold, hogy már nem lakunk együtt! Igenis kísért még az anyám! A sírig velem lesz!

– Anyád bűneiért nem büntetheted őt!

– Ő kergette anyámat a halálba!

A pillanat törtrésze alatt szelídül vissza. A fejét rázza, megtörli az arcát, miközben suttogja:

– Ez nem igaz, te is tudod.

Honnan tudnám?

Ki volt ott azon a napon? Én. Ki szaladt utána, és ült a halott teste mellett órákig? Én. Ki érzi úgy, hogy talán megmenthette volna? Én.

Szinte láttam, ahogy még köröket ró le a lelke az élettelen teste körül. Magamban könyörögtem, szálljon vissza belé, nyissa ki a szemét, a vér váljon semmivé, nyújtsa a kezét… Talán a legrosszabb úgy látni egy hullát, hogy az még meleg. Amikor pillanatok választják el az élettől…

– Én csak azt tudom, hogy gyerek voltam, ők meg felnőttek. Az anyám és az apám. De… – Elhallgatok, mert nincs is mit ecsetelnem. Harold nagyon is tudja, mi zajlik le bennem.

Felnőtt lettem. Talán el kéne fogadnom, hogy a halál nem keres okokat, jön, viszi magával, akit akar, és nem néz vissza. Mit törődik azzal, hogy ki marad hátra? És még csak gonosznak sem nevezhetem, mert hívásra jött! Anyám akarta őt, félredobott engem, még a halál is értékesebb és jobb társaság volt neki, mint én.

Jóságos ég, mikre gondolok!

– Igazad van, Gregory! De eltelt húsz év! Meddig akarsz még abban a pillanatban, abban a napban élni?

Ez nem akarat kérdése. Igen, azt hiszem, ez az, amit sosem értett meg senki! Mindenhonnan azt hallod: „Lépj tovább, felejtsd el, nézz előre!” Mintha az olyan könnyű lenne. A szenvedőnek is egyszerűbb lenne, ha mindez parancsra menne, de sajnos nem így van. Aztán mi történik? Hibáztatni kezdenek, amiért nem vagy képes feledni vagy elengedni a múltat. Az eszükbe sem jut, hogy a múlt kapaszkodik beléd, nem te belé.

– Menj haza! Az lesz most a legjobb! Majd beszélünk.

Le kell nyugodnom, és a legkevésbé sem akarom bácsikámat megsérteni.

– Nem, így nem megyek el. Tiszta vizet kell öntenünk a pohárba, Gregory!

– Lehet akármilyen tiszta, úgysem nyelem le! Nem érted? – Úgy üvöltök, ahogy még soha életemben. Elveszítem a kontrollt.

– Nyugodj meg!

– Menj haza! Könyörgöm!

– Mi lenne, ha velem jönnél? Megbeszélnénk…

– Soha!

– Gregory…

– Harold! Ha azt akarod, hogy apám a mi kapcsolatunkat ne tegye tönkre, akkor fogadd el a döntésemet! Te azt csinálsz, amit akarsz! Tőlem leülhetsz vele sörözni, borozni, golfozni járhattok, eltarthatod, adhatsz neki esélyt, de az én döntésemet tiszteld!

– Az apád!

– Te vagy az apám!

Ezernyi érzelem suhan át az arcán. A szája lefelé görbül, miközben szomorú mosolyra fakad. A szeme könnybe lábad, felsóhajt, és elsírja magát. Azt hiszem, sosem mondtam még ki ennyire őszintén, hogy ő mit is jelent nekem. Magamban elkönyveltem, és hálát mutattam felé, de sosem mondtam a szemébe, hogy őt tekintem az apámnak.

Felém lép, és széttárja a karját.

– Gyere ide, fiam! – Teszem, amire kér, ő meg úgy kapaszkodik belém, mintha utoljára tehetné meg. Amikor magamhoz szorítom, a fülembe súgja: – Nem sokáig fog élni. Ne hibázz! Az időt nem fordíthatod vissza.

{1} 5 Mózes 23:14: „…legyen azért a táborod szent, ne lásson ő nálad semmi szemérmetlenséget, mert elfordul tőled.”

{2} Luk 8:17

{3} Jak 4:4

{4} A Kentucky Derbi másik elnevezése: rohanás a rózsákért. Ez onnan ered, hogy a nyertes lóra rózsatakarót terítenek.