A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Aly Martinez: The Truth About Lies (Truth Duet #1)

Fordította

GOITEIN ZSÓFIA

© Aly Martinez

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-53-3

PROLÓGUS

Penn

Egy perccel az után, hogy elvesztettem…

– Lisa! – ordítottam az üres hálószobában. Reszketett a kezemben a telefon, a képernyőre meredtem, és tehetetlenül figyeltem, hogy összeesik, miközben ömlik a nyakából a vér. Képtelen voltam levenni a szemem a telefonról, úgy sétáltam fel-alá, mint egy ketrecbe zárt vadállat. – A kurva anyátokat! – üvöltöttem, mint akinek a maradék józan esze is elment. – Esküszöm, kicsinállak titeket!

Nem hallhattak, mert Lisa fülhallgatója még mindig a telefonba volt dugva. Talán nem is baj, hogy nem jutott el hozzájuk a szitkozódásom.

Mintha a szívem is megállt volna, amikor Lisa hirtelen köhögni kezdett, és ömlött a vér a szájából.

– Jó ég! – kiáltottam, és térdre borultam, mintha ez közelebb vinne hozzá. Biztos voltam benne, hogy mérhetetlen fájdalmai vannak. Bár nem én feküdtem a földön szúrt sebekkel a nyakamon, mégis jobban szenvedtem, mint valaha. – Jól van, kicsim! Semmi baj! Nemsokára ott leszek.

Hazugság. – Tarts ki! Csak… Csak néhány percet bírj ki! – mondtam elcsukló hangon.

Azon az oldalán feküdt, ahol mindig, amikor alszik. Olyan volt, mintha nekem is maradt volna hely, hogy vele alhassak. Puha karját a mellkasomra tenné, lábával átölelné a csípőmet, miközben mellkasunk összeér. Eggyé olvadnánk.

Önként vállaltam volna, hogy odamegyek. Ha másért nem, csak azért, hogy mellette legyek.

Kavarogtak a gondolataim. Folyamatosan azon agyaltam, milyen jó lenne telefonon keresztül odajutni, hogy biztonságba helyezzem Lisát.

Egyértelműen irreális gondolat. A valóság viszont ízekre szaggat.

Halványan láttam a két fickót, akik átkutatták Lisa holmiját, és fenekestül felforgatták a szobát. Fogalmam sincs, mi az ördögöt kerestek, a dühtől viszont úgy felment az adrenalinszintem, hogy semmi másra nem tudtam figyelni, csak Lisára.

Megállás nélkül pislogtam, mintha minden egyes pislogással kitörölhetném az elmúlt huszonkilenc percet.

Mintha visszafordíthatnám az idő kerekét, elölről kezdhetném, és megváltoztathatnám a jelent.

Mintha képes lennék megmenteni.

Hirtelen kinyílt Lisa szállodai szobájának ajtaja, és megjelent két rendőr, csőre töltött fegyverrel.

Eddig szinte megbénított a félelem, most viszont reménykedni kezdtem. A telefonon keresztül is hangos volt a pisztolylövés, ezért önkéntelenül felpattantam.

A két férfi közül a sötétszőke azonnal összeesett.

A koszos pólós megpróbált a rendőrökre támadni, ezért bele több golyót eresztettek.

Diadalittas üvöltés tört ki belőlem, amikor láttam, hogy a fickó térdre rogy, vonaglani kezd, majd kiejti kezéből a kést. Végül sikerült pont a kés hegyébe térdelnie.

– Igen! – ordítottam megkönnyebbülve. – Hála az égnek! – ziháltam, majd szédülni kezdtem.

Ennyi.

Ennek itt vége.

A rendőrök berohantak, odébb húzták a halottakat, majd Lisa mellé térdeltek. Lélegzet-visszafojtva figyeltem, ahogy keresik a pulzusát.

Még mindig reménykedtem, de amikor láttam, hogy nemet intenek a kezükkel, miközben vizsgálják, már tudtam, hogy tragikus véget ér a történet.

Több ezer kilométerre tőle, huszonkilenc perc alatt majdnem szó szerint megszakadt a szívem.

Amikor a rendőr beszólt a rádióba és jelentette a diszpécsernek, hogy Lisa elhunyt, mintha én is meghaltam volna.

– Neeee! – ordítottam, miközben úgy éreztem, mindjárt kettéválik a testem és a lelkem.

Nem halhatott meg. Ez valami tévedés. Annak kell lennie.

Úgy szorítottam a telefont, hogy az üveg kettétört és megvágta az ujjamat. – Ne! Ne! Ne! – üvöltöttem megállás nélkül.

Semmi mást nem akartam, mint hogy elsötétüljön a telefonom képernyője, és véget érjen a rémálom.

Arra vágytam, hogy Lisa felhívjon, és nevetve azt mondja, túlaggódom a dolgokat.

Nem akartam nézni, ahogy a szálloda padlóján fekszik, miközben patakokban folyik körülötte a vér. Jó ég! Ennyi vért még életemben nem láttam.

Azt viszont nagyon jól tudtam, hogy soha többé nem látom Lisát, ha most megszakítom a kapcsolatot.

A lábam elgyengült. Hátrálni kezdem, majd ahogy elértem az ágy szélét, lerogytam.

Csak bámultam magam elé.

Aztán megállás nélkül pislogtam.

Imádkozni kezdtem, hátha valami csoda segít, bár tudtam, hogy ez nem fog bekövetkezni.

Ahogy teltek a másodpercek, egyre jobban éreztem, hogy megbénít a fájdalom. Úgy gondoltam, nem élem túl.

Ahogy apadt bennem az adrenalin szintje és kezdtem visszatérni a valóságba, már nem voltam benne biztos, hogy bármit is túl akarok élni.

1. FEJEZET

Cora

Négy évvel később…

– A fenébe! – ordítottam, ahogy ledobtam a takarót, és kiugrottam az ágyból.

Hihetetlen, milyen ocsmány hangja van ennek az ébresztőórának. Jobb helyet is találhattam volna neki az ágyam melletti éjjeliszekrénynél, de ragaszkodtam hozzá, hogy minden egyes alkalommal megnyomhassam a „szundi” gombot. Szinte a szenvedélyemmé vált. Az idők folyamán viszont sikerült az ébresztőóra fülsiketítő hangja ellenére is mélyen aludnom.

– A fenébe! – ismételtem, amikor ráléptem a számvitelkönyvemre. Csak halványan emlékszem a halk puffanásra, miután tanulás közben elaludtam rajta.

Idióta vagyok. Egy komplett idióta. Nem követhetek el még egy ilyen hibát. Mi lesz, ha…

Nem. Nincs olyan, hogy mi lesz, ha. A mában élek. Nem a múltban. És nem is a jövőben. A mában.

Felemeltem a matracot, bedugtam alá a könyvet, és csak remélni tudtam, hogy nem esett baja.

Ezután levettem a régi hintaszék karfájáról a türkizkék köntösömet. A hintaszéket gyakorlatilag ruhatárolónak használom, így kettős funkciót lát el. Nem kellett volna beújítanom ezt a köntöst. Annak ellenére, hogy leértékelésen vettem, egy vagyont fizettem érte. Viszont kizárólag bugyiban és trikóban szeretek aludni, aminek a tetejére gyorsan fel tudom kapni. Rendkívül jó szolgálatot tesz. Annak idején többször előfordult, hogy valamiért sürgősen ki kellett mennem a szobából. Az egyik ilyen „vészhelyzet” alkalmával teljesen megfeledkeztem magamról, és gyakorlatilag anyaszült meztelenül rohantam ki a lakásból. Ezek után elhatároztam, hogy veszek valamit, ami legalább a hátsómat eltakarja.

Hosszú, szőke hajamat lófarokba kötöttem, és irány a hálószoba. Két kézre volt szükség, hogy kinyissam azt az átkozott zárat, mert ki is kellett láncolni. Eszembe jutott, hogy kaptam valami kenőolajat meg vízkiszorító permetet, amivel megkönnyíthetném a dolgomat, úgyhogy gondolatban a szerelést is felírtam a listámra. Ami persze olyan hosszú, hogy egy élet nem lesz elég, ha mindent meg akarok valósítani, ami rajta szerepel.

Meztelen talpam halkan puffant az előszoba kőkemény parkettáján. Nem azért lett ilyen, mert rusztikus előszobát szerettem volna. Inkább úgy néz ki, mint amivel évtizedek óta nem foglalkozott senki, ezért lassan szétrohad. A fapác talán segítene rajta valamelyest. Tizenkét éve élek ebben a lakásban. Mindent megtettem, hogy takarosabbá tegyem.

Egyik kezemmel összefogtam a köntösömet, a másikkal pedig dörömbölni kezdtem a lányok szobájának ajtaján. Nem szívesen osztoztak ilyen kis helyen, de miután az utóbbi hat hétben folyamatosan hallgattam a civakodásukat, azt hiszem, én jártam rosszabbul. A két hálószobás, hetvennégy négyzetméteres lakásban igen korlátozottak a lehetőségeink.

– Ébredjetek, csajok! Elaludtam. El fogtok késni a suliból!

Mély csend. Jobban örültem volna, ha inkább hajnali kettőkor maradnak csendben, de akkor persze a hajvasalón vitatkoztak.

– River! Savannah! Azonnal keljetek fel! Ha lekésitek a buszt, nem tudlak elvinni titeket!

Egyre hangosabban dörömböltem az ajtón, de egy tizenhárom és egy tizenhat éves lány simán alhat még ennek ellenére is. Főképp, ha este még randalíroztak.

– Gyerünk, lányok! Erre most nincs időm! Keljetek fel, azonnal kapjátok össze magatokat!

Olyan hangosan dörömböltem, hogy majdnem kiszakadt az ajtó. A kezem sajgott, és kezdtem belefáradni ebbe az egészbe.

Amikor az ajtó kinyílt, úrrá lett rajtam a pánik.

Se zár. Se lakat. Se lánc.

Semmi nem védi ezt a két ártatlan lányt a körülöttünk ólálkodó szörnyetegektől.

Szívem a torkomban dobogott, ahogy beléptem a szobába. River sötét hajának, rózsaszín arcbőrének és vékony, pöttyös paplanjának láttán kicsit alábbhagyott a félelmem.

A mellette lévő matrac viszont ijesztően üres volt.

– Hol van?! – ordítottam, és lerántottam Riverről a paplant. Mivel úgy betekerte magát, mint egy palacsinta, legurult a földre.

– Jó ég, Cora! – kiáltotta, és dörzsölgetni kezdte álmos szemét.

Leguggoltam, és egyik kezemmel megszorítottam az arcát. Azt akartam, hogy mélyen a szemembe nézzen. Lassan, szóról szóra ismételtem a kérdést:

– Hol… van?

Savannah ágyára nézett, majd legalább úgy megijedt, mint én.

– Nem… Nem tudom.

– Volt itt valaki?

Csóválni kezdte a fejét.

– Biztos? – kérdeztem.

– Tuti, bizti – válaszolta jóval gyerekesebben, mint ahogy a korából adódna. – Gondolod, hogy a…

Ki sem kellett mondania. Nekem is eszembe jutott az a rémálom.

Mély levegőt vettem, remélve, hogy kicsit megnyugszom. Minden erőmmel azon voltam, hogy logikus magyarázatot találjak a történtekre.

Ez már csak azért is nehéz, mert a mi életünk történései mindennek mondhatók, csak logikusnak nem. A borzasztó és rémisztő esetek jóval gyakoribbak, mint az átlagosak.

Savannah hat hete lakott nálam, de nem ez volt az első eset, hogy elszökött. Folyamatosan imádkoztam, hogy szimpla szökés legyen, és ne valami egyéb.

– Nem lesz semmi baj – nyugtattam Rivert.

Hosszú, sötét pilláit rezgette, miközben bólintott.

– Lehet, hogy csak az első emeleten lófrál.

Nagyszerű. Most ő vigasztal engem.

Megsimogattam az arcát, és felegyenesedtem.

– Öltözz fel! Én megyek, és megkeresem. Pakold be mindkettőtök ebédjét. Oké?

– Jól van – suttogta vitatkozás helyett.

Miután kivettem a tűzálló széfből a kulcsokat, a bejárati ajtó felé vettem az irányt. Talpamat dörzsölte a lépcső betonja. Épphogy a második emeletre értem, amikor jó pár lány, akiknek a nevét még meg kell jegyeznem, megpróbált megállítani.

– Cora! – szólított meg egyikük.

– Most ne! – kértem.

Ahogy lerohantam a lépcsőn, áthajolt a fémkorláton.

– Csöpög a plafonról a víz.

Az arcom is megrándult. Ez az épület úgy fog összedőlni, ahogy van. Az árvíz csak hab lesz a tortán.

– Hívd Hugót! – kiáltottam oda, miközben egy kicsit sem lassítottam a lépteimen.

– Épp Kerri légkondiját javítja.

– Felejtse el a légkondit. Hacsak nem képes egy kézzel megtartani az épületet, jobban teszi, ha inkább a beázással foglalkozik.

– Jól van – fortyant fel, majd eltűnt.

Ahogy lerohantam a földszintre, olyan gyorsan vettem be a kanyart, hogy nekiütköztem a rácsnak. Annak ellenére, hogy a tavaszi napsütésnek köszönhetően szép barna lettem, ez a rács elég szépen megmintázott. A fájdalomra viszont ügyet sem vetettem, úgy megszoktam már. Főképp, hogy sajnos mindegyik komolyabb volt, mint apró horzsolás.

– Cora! – szólt Brittany, ahogy elrohantam a nyitott ajtaja előtt.

– Ne most! – válaszoltam.

Utánam rohant.

– Ava még nem jött haza.

Megkövülten bámultam a folyosó végén lévő szobára, majd így szóltam:

– Az a gazdag spanyol fickó nyilván elvitte éjszakára.

– Mi?! – ordította. – Ava miért nem szólt?!

– Mert a szóban forgó pasas néhány hete téged is elvitt, és nem téged kért a Marcosnak írt levélben.

– Átkozott ribanc!

Átnéztem a vállam fölött, és láttam, hogy még mindig áll, mint a cövek, miközben lebiggyeszti ajkait.

Nagyszerű.

– Majd később megbeszéljük – válaszoltam, és a 108-as szoba ajtajára tettem a kezem.

Már az ajtó nyílásán át lehetett érezni a marihuána szagát. Reménykedni kezdtem.

– Chrissy! Nyisd ki az ajtót!

Próbáltam megtalálni a többi között a megfelelő kulcsot, aminek segítségével bejuthatok.

Angela épp kijött a mellette lévő szobából, és az ajtófélfának támaszkodott. Még mindig abban a szoknyában volt, ami szinte semmit nem takart. Felsője magán viselte az éjszakai meló nyomait.

– Minden rendben, Cora? – kérdezte.

Továbbra is Chrissy ajtaján dörömböltem, aztán Angelának szegeztem a kérdést:

– Láttad Savannah-t?

– Nem. Csak pár perce jöttem haza – válaszolta széles mosollyal az arcán. – Tegnap éjjel nagyon sok dolgom volt.

Elismerést várt. Általában gond nélkül megkapja tőlem, bár a gyomrom kifordul ettől az egésztől. Most viszont az idegösszeomlás szélén álltam, ezért eszem ágában nem volt bájcsevegni és elismeréseket osztogatni.

Miután végre megtaláltam a zárba illő kulcsot, kinyitottam az ajtót, és berontottam. Vagyis csak majdnem. A lánc ugyanis nem engedett, ezért majdnem lefejeltem a fát.

– A kur…– káromkodtam, és az arcomhoz szorítottam a kezemet. Ömlött az orromból a vér. Gondolkodás nélkül a ruhám ujjába töröltem… Pontosabban a vadiúj köntösömébe.

Hát ez kurva jó!

Vérző orral, egyre idegesebben kiabáltam az ajtó előtt.

– Nyisd ki azt a rohadt ajtót, Chrissy!

Maszatos arca közelített az ajtórés felé.

– A francba! Nem lehet az embernek egy nyugodt perce, hogy végre… Szia, Cora! – szólt nyájasan, és rám villantotta sárga fogsorát.

Ökölbe szorítottam a kezem, és nagyon meg kellett magam erőltetni, nehogy behúzzak neki egyet.

– Savannah itt van?

Szájához emelte a füves cigit, szippantott egyet, majd amikor kifújta a füstöt, így szólt:

– Mi történt az orroddal?

– Nincs időm bájcsevegni, Chris. Itt van?

Eddig rekedtes hangja hirtelen mézesmázossá vált.

– Te mondtad, hogy többet ne engedjem be.

Ribanc.

– Ez nem válasz a kérdésemre.

Híres voltam a nyugodtságomról. Ha az ember olyan házban gondnok, ahol legalább harminc lány dolgozik és folyamatos a jövés-menés, megtanul problémát kezelni. Hiányzó pénz? A tettek mezejére lépsz. Hiányzó rúzs? Távol tartod magad. Cicaharc egy farok miatt? Hagyod, hogy lemeccseljék. Cicaharc egy farok miatt, ahol az egyik nő henteskéssel kergeti a másikat az épület körül? Fogsz egy locsolócsövet, és megtanítod úszni a késsel szaladgáló ribancot.

Már hozzászoktam a ravaszsághoz. Főleg, ha Chrissyről van szó. Most viszont úgy éreztem, szétpattanok az idegtől. Nem volt időm a kisded játékaira. De ha ezt akarja… Biztos voltam benne, hogy én nyerek.

– Két másodperced van, hogy eláruld, ott van-e. Különben hívom Dantét.

Nem fenyegetésnek szántam. Halálkomolyan gondoltam, pedig nem szeretem az ilyesmit. Savannah-ért viszont bármit megtennék.

Pislogott, de eltűnt arcáról a mosoly.

– Az éjszaka közepén bejött. Mégis mit tehettem volna?

Egyszerre éreztem mérhetetlen dühöt és megkönnyebbülést.

– Engedj be! – követeltem.

– Most komolyan, Cora. Én nem…

Alaposan végigmértem.

– Nem kérlek még egyszer.

Becsukta az ajtót, kioldotta a láncot, majd egyszer csak kitárult az ajtó.

Szándékosan meglöktem a vállammal, amikor berontottam. Ez a szoba maga volt a pokol. Az épület egyetlen szobáját sem mondanám szépnek, de a többi lány valahogy büszke volt még arra a szobának csúfolt kis egérlyukra is, amiben lakott. Mindenki megpróbálta valahogy élhetővé tenni, ha már nem futotta többre. Chrissy más volt. Abban sem voltam biztos, hogy felmosta egyáltalán a padlót. A konyháról és a fürdőszobáról már ne is beszéljünk.

Felfordult a gyomrom, mert egyre émelyítőbb volt a marihuána szaga.

Aztán egész más miatt lettem rosszul.

Az egykor barna kanapén, ami gyakorlatilag szétmállott, ezért inkább fehér volt a belseje miatt, Savannah hevert. Körülötte sörösdobozok, gyorskajás papírok, kezében egy szipka.

Nem én vagyok az anyja. Ezzel együtt biztos vagyok benne, hogy ez minden szülő rémálma. Ugyanakkor megkönnyebbültem, hogy nem láttam rajta sérüléseket azon kívül, amikkel annak idején megérkezett. „Mindössze” részeg volt, és talán beszívott egy kicsit. Már azon gondolkodtam, hogy pezsgőt bontok, amikor felébred. De ahogy megláttam a fekete ruháját, amiből gyakorlatilag kilátszott a melle és a feneke, a földön a piros tűsarkút, ismét kifordult a gyomrom.

Ereimben lüktetett a vér, amikor Chrissy felé fordultam.

– Kivitted az utcára?! – ordítottam.

Intett, hogy csendesebben, majd elnyomta a cigijét.

– Azt mondta, első kézből szeretne tapasztalatot, méghozzá profitól.

Majd felrobbantam az idegtől.

– Első kézből?! Most szórakozol? Az első kéz az lett volna, ha hagyod, hogy figyelje, míg ülsz a seggeden és várod Marcos e-mailjét a munkával kapcsolatban! Évek óta nem dolgoztál a sarkon.

– Nem. De mindenki ott kezdi. Ő sem lesz más – válaszolta mélázva.

Közelebb mentem, és üvölteni kezdtem, mint a sakál.

– Tizenhat éves! Az iskolában a helye, nem az utcasarkon!

A vállához hajtotta a fejét, kidüllesztette a szemeit, majd viccesen így szólt.

– Jó hírem van, Cora hercegnő. Csak állt a sarkon, és nem dolgozott.

Zsibbadni kezdtem. A verés, amit kaptam, amikor Marcos megtudta, hogy kicsempésztem Savannah-t Dante házából, semmihez nem hasonlítható. Annak ellenére, hogy ez a lány hat hét alatt teljesen kikészített, egyáltalán nem bántam meg, amit tettem. Két éve próbálom menteni, ami menthető. Átkozott legyen a nevem, ha hagyom, hogy Chrissy csak azért vigye ebbe a szörnyűségbe, hogy Savannah-nak se legyen jobb, mint másnak.

– Mégis hányszor mondjam még, hogy ő tabu?

– És ki döntötte el? Biztosra veszem, hogy nem ő. Minden átkozott éjjel idejön, és könyörög, hogy dolgozhasson. Az első emeleten lakik, Cora. Nem abban a harmadikon lévő elefántcsonttoronyban, ahol te.

Erről van szó. A lányok azt hitték, szerencsésebb helyzetben vagyok, mint ők. Pedig nem. Én ugyan nem az utcán kerestem a lakbérrevalót, de a Guerrerók rabszolgája voltam, és legalább annyit szenvedtem, mint a lányok.

Ezzel együtt nem teljesen valótlan, amit Chrissy állít. Valamilyen szinten tényleg hercegnőnek számítottam. De csak azért, mert közvetlen kapcsolatban voltam a királlyal. Ezért nagy árat fizettem. Hatalmasat. De Savannah-ért…

Továbbra is álltam Chrissy kihívó tekintetét, miközben kikiabáltam az ajtón.

– Angela!

– Igen, Cor? – válaszolt rögtön, bizonyítva, hogy az előbbi szóváltásunk lesz a pletykaáradat első lépcsője.

– Segítenél felvinni Savannah-t a lakásomba?

– Persze – válaszolta, és alig várta, hogy segíthessen.

Egy utolsó mosolyt villantottam Chrissyre – szó szerint az utolsónak szántam –, aztán úgy elhagytam a szobáját, mintha puskából lőttek volna ki.

Két lépést nem tettem, amikor valaki megszólított.

– Cora! Folyik a mennyezetről a víz.

Aztán még valaki.

– Cora! Hugo nem veszi fel a telefont.

Éééés. Még valaki.

– Cora! Nem akarok azzal a hazug ringyó Avával egy szobában lakni!

– Cora…

– Cora…

– Cora…

A sor csak folytatódott.

Lehunytam a szemem, felmentem a lépcsőn, és igyekeztem rangsorolni az aznap reggeli drámákat. Szinte mindig ugyanaz volt a fontossági sorrend. Első a biztonság. Aztán jöhet a többi. Ha senki nincs életveszélyben, akkor foglalkozzunk a beázással.

Mély levegőt vettem, majd megkérdeztem, hol van Hugo.

– Kerrinél – válaszolta három különböző hang, teljesen egyszerre.

Valaki hozzátette, hogy a helyemben nem menne oda, hacsak nem szeretném látni Hugo szőrös hátsóját.

Futkosni kezdett a hátamon a hideg.

– Még visszajön? – kérdeztem.

Aztán az új lány – ideje lenne megtanulnom a nevét – előrefurakodott, és így szólt:

– Most komolyan, Cora? Tudom, hogy csak nemrég jöttem, de senkinél nem működik a légkondi. Gondolod, hogy Hugo felemelte a lusta seggét reggel hét előtt, hogy megjavítsa Kerri légkondiját? Ne haragudj. Tudom, hogy ázik a szoba, de inkább kopoltyút növesztek, mint hogy letérdeljek ez elé a gusztustalan, izzadságszagú disznó elé.

Huszonkilenc éves voltam, és tizennégyet dolgoztam a szexiparban. Már semmin nem kellett volna meglepődnöm a témában. Főképp azon nem, ha egy férfi segítségért cserébe szexuális szolgáltatást vár egy nőtől. Mégis kibukott belőlem a kérdés.

– Mi a frászért kéne letérdelned?

A többi lányra nézett.

– Öhmm… Mert ez az egyetlen mód, hogy megjavítson valamit.

Szóhoz sem jutottam a döbbenettől, így maradtam a pislogásnál.

Ők is pislogtak, és látszott, hogy meglepődtek a meglepődésemen.

A fenébe. Azt hitték, tudom. És ami ennél is rosszabb: azt hitték, hagyom, hogy ez így legyen.

Alig kaptam levegőt, és a fejem is lüktetni kezdett.

Mindennap.

Minden éjjel.

Ez volt az életem.

Stressz, felelősség és bukás.

Fojtogatott a tudat, hogy én vagyok mindenki szemében a mindenes. Mindennap azon gondolkodtam, hogy itt hagyom ezt az egészet. De ez nem olyan élet, amit csak úgy maga mögött hagyhat az ember. Higgyék el! Megpróbáltam.

Megvakartam az orrom, és felnéztem, mintha segítséget várnék az égből. Pedig tudtam, hogy hiába várok.

Nekem biztos nem segítenek az égiek.

– Cora!

Kinyitottam a szemem, és láttam, hogy River álldogál a lépcsőn, és felém nyújt egy csésze kávét.

– Csöpög a konyha fala – mondta közönyösen. – Leterítettem néhány törülközőt. De, gondolom, úgyis szólsz Hugónak.

Figyeltem a tekintetét, hátha látom benne a tudás szikráját, miszerint Hugo csak orális szexért cserébe hajlandó megszerelni bármit. Szerencsére úgy láttam, fogalma sincs az egészről.

Mindent megtettem, hogy megmentsem ettől a rettenettől és diák maradhasson, de már ő sem volt ártatlan. Barna haját kontyba tűzte, tépett farmert és bő pólót viselt, melyen a Pont nem érdekel felirat állt. Ezt a fiatal, kedves lányt olyanok nevelték, akiket Amerikában csak söpredéknek neveznek. Kurvák. Szajhák. Prostituáltak. Mindegy, milyen terminológiát használunk, a lényeg ugyanaz. Holott mindannyian áldozatok vagyunk. Pocsék helyzetben maradtunk, és nem volt senki, akire számíthattunk volna.

Ők viszont mind rám számítanak.

Hirtelen eszembe jutott, miért csinálom ezt az egészet nap mint nap. Rájöttem, miért adtam el a lelkemet.

Mert reméltem, hogy nekik már nem kell.

Mély levegőt vettem, amivel nemcsak a tüdőmnek tettem jót, hanem a lelkemnek is, majd elvettem tőle a kávét.

– Savannah jól van – válaszoltam neki megnyugtatásképp.

– Hallottam.

A vállam fölött a nők csapatára nézett, akik épp indulni készültek. A gondjaik nagyrészt megoldatlanok maradtak, de néhány kivételtől eltekintve minden napjuk ehhez hasonlóan telt.

A lépcső felé biccentettem.

– Gyere! Lekísérlek.

Összevonta a szemöldökét.

– A konyhába?

– Ugyan már! Legalább öt perc, míg Hugo felvonszolja a hátsóját a lépcsőn. Addig lesz időm.

Ajkait lebiggyesztve a fekete tornacipőjére bámult, majd elindult.

– Miért vérzel?

Szabad kezemmel megtapogattam az orromat, és örömmel nyugtáztam, hogy most már nem dől belőle a vér.

– Az igazat vagy a kamu verziót szeretnéd hallani?

– Az igazat.

– Nekimentem az ajtónak. De ha a kamu verziót kérted volna, azt mondanám, Chrissy orrba vágott, amikor a földre tepertem, lefogtam, és a haját használtam felmosórongynak, mert muszáj volt feltakarítani az undorító szobáját.

River halkan nevetett, miközben egymás mellett haladtunk. Megálltunk a betonút végénél, mely elválasztotta ezt a poklot a külvilágtól. Amikor visszahúzta a fejét, hogy rám nézzen, elhalványult a mosolya. Szinte láttam, ahogy az egész teste beleremeg az aggodalomba.

– Hé! Mi a baj? – kérdeztem, miközben kicsit megszorítottam a vállát.

– Tudod, hogy Chrissy nem fog leállni – suttogta. – A többiek nem szeretik Savannah-t. De Chrissy…

Összeugrott a gyomrom. Nem kéne olyanok miatt aggódnia, mint Chrissy. Viszont bármennyire utáltam a helyzetet, tudtam, hogy Rivernek igaza van.

– Majd gondom lesz rá.

– Kérlek, ne hívd Marcost! – válaszolta sápadtan.

Az égre emeltem a tekintetem.

– Nyugi. Semmit nem mondtam Marcosnak.

Fürkészni kezdett, hogy lássa, hazudok-e. Nem tudta kideríteni, mert szerencsére sikerült alaposan elrejtőznöm a félelemmel kevert megbánás mögé.

Átkaroltam a vállát, és kicsit megöleltem. Jó lett volna hosszabban, de csak ennyit adhattam.

– Menj! Igyekezz, mielőtt lekésed a buszt. Gondom lesz Chrissyre. Te a matekkal törődj.

– Cora! – mondta figyelmeztetően.

– River – válaszoltam, majd kicsit megböktem, hogy elinduljon a koszos parkoló felé.

Hátrafordult, és mélyen a szemembe nézett.

– Itt leszel, amikor hazaérek?

– Nem vagyok mindig itt? – kérdeztem.

– De igen – mormolta.

Hibásnak éreztem magam, de igyekeztem mosollyal leplezni.

– Háromkor találkozunk.

Rám nézett, én visszanéztem.

Ez a csend többet mondott minden szónál. Ígéret, kérés, megbánás, magyarázat, és minden, ami ezek mögött van.

És mind igaz.

Pont ezért jelent meg két könnycsepp a szemében, amikor felemelte a kezét, megfordult, és rohant a buszmegállóhoz.

2. FEJEZET

Cora

– Azt akarom, hogy Chrissy eltűnjön! – követeltem, mielőtt Marcos lekevert volna egy hatalmas pofont.

Savannah felsikoltott a kanapén, amikor a fejem nekicsapódott a hátlapnak. Irtózatos fájdalmat éreztem, miközben a nyakam a vállamhoz ért.

Marcos arca úgy eltorzult, mint egy szörnyetegé, amilyen valójában is volt.

– Pont leszarom, mit akarsz!

Annak idején kifejezetten jóképűnek találtam Marcost. Odavoltam érte. Fekete haja volt, sűrű, hosszú szempillái, és olyan sötét szeme, hogy nem látszott a pupillája. A Guerrero testvérek mind nagyon helyesek.

Dante, Marcos és Nicolás volt minden szegény lány álma. Magas, vékony, jóképű, széles vállú férfiak voltak. Nemcsak izmos, hanem erős is volt mind a három. Ehhez jött a drága kocsi, a márkás ruházat és az ígéretek sora, amivel mindenkit az ujjuk köré csavartak. Aztán elmúlt a varázslat, és rájöttem, hogy kicsit sem arany, ami fénylik. A máz mögött intrikus szörnyetegek lakoztak.

Nic volt a kivétel.

Miután visszanyertem az egyensúlyomat, megmozgattam sajgó vállamat, és megálltam a lábamon. – Nem tudok vele mit kezdeni. Figyelmeztettem, Marcos. Nem egyszer szóltam neki. Vagy elmegy ma este, vagy…

Nem kellett befejeznem. Öklével a fejem tetejére ütött. Olyan érzésem volt, mintha menten kettészakadna. Visszatartottam az ordítást, miközben erővel az egyik oldalra csavarta a fejemet.

– Vagy mi lesz? Mégis mi a fenét akarsz művelni, Cora?

Semmit. Ahogy eddig is.

Ahogy megragadta a hajamat, úgy döntöttem, képletesen szólva megmarkolom a tökét, ezért nekiszegeztem a kérdést:

– Szerinted mit szólna Dante, ha meglátná Savannah-t, ahogy Chrissyvel ácsorog a sarkon? Biztos megkérdezné, hogy került oda.

Marcos arca megkövült, szemét összehúzta.

Dante Guerrero. Ő volt az adu ász. A lányok rá hivatkoztak, ha egy-egy fickóval gondjuk támadt. Marcos arra használta fivére nevét, hogy engem csapdában tartson, én pedig arra, hogy Marcost zsaroljam.

Dantétól mindenki félt valamiért. Savannah-t is beleértve, aki a kanapén ült, térdét a mellkasához húzta, és reszketett, mint a nyárfalevél. Már a név említése is ezt a hatást váltotta ki belőle.

Dante különösen nagy gondot jelentett számára, ugyanis a fickó vörös hajú lányokat akart, függetlenül a koruktól.

Szerencsére elég nő és drog vette körül, ami elvonta a figyelmét. Amíg tudtam, távol tartottam tőle a Savannah-t, hátha megfeledkezik róla.

Vagy akkor jelenik meg az éjszaka közepén és környékezi meg a lányt, amikor egyedül vagyok, és nem tehetek mást, csak végignézem, ahogy magával viszi.

Két évem van, hogy távol tartsam tőle. Két év, míg a törvény értelmében nagykorú lesz. Két év alatt megértethetem vele, hogy jobb életre született. Két év, hogy még véletlenül se kerüljön vissza a zaklató szüleihez. Egy év, hogy megszabaduljon ettől az egésztől, amire én soha nem leszek képes.

Marcos rám nézett. Minden porcikám sajgott a fájdalomtól, mégis úgy néztem rá vissza, mint aki egyáltalán nem fél.

Tudta, hogy nincs bátorságom felhívni Dantét. De azt is tudta, hogy nagyon eltökélt vagyok, így bármire képes lennék, hogy ártsak neki.

– Baszd meg! – ordította, és úgy meglökött, hogy kis híján keresztülestem a szobán.

Savannah felugrott, és megfogott, mielőtt falnak ütköztem volna.

– Cora – suttogta szipogva.

Próbáltam visszanyerni az egyensúlyomat, miközben mosolyt erőltettem az arcomra. Ettől még jobban fájt mindenem.

– Semmi baj. Jól vagyok. Nyugi.

Bólintott. Kócos, vörösesbarna haja a válláig ért. Fölém hajolt, és ahogy mindketten Marcos felé fordultunk, Savannah az ujjaim közé kulcsolta az övét, mint egy kislány. Majd megszakadt a szívem.

Nem hagytam magam.

– El kell mennie, Marcos. Nem miattam. Nem Savannah miatt. Hanem a lányok biztonsága érdekében.

Sóhajtott, majd vakargatni kezdte az orrnyergét.

– A kurva életbe, Cora. Nincs időm erre a baromságra.

– Hidd el, ha magam is el tudtam volna intézni, nem hívtalak volna. De ez a lány nem kispályás, és ezt te is tudod. Nem először műveli ezt. Ideje kitennünk a szűrét.

Kaján pillantást vetett rám, miközben megfagyott körülöttünk a levegő.

– Kitennünk?

Mély levegőt vettem. Még véletlenül sem akartam ugyanabba a csapdába esni. Tíz éve küzdök azért, hogy ezt a fickót elfelejtsem.

Ugyanakkor biztosra veszem, hogy neki köszönhetem, hogy még életben vagyok.

Nyeltem egy nagyot, és igyekeztem elfojtani a hányingert. Csak ezután voltam képes kibökni a mocskos igazságot.

– A nevem Cora Guerrero, nem igaz?

Éreztem, hogy könnyek szöknek a szemembe, de szerencsére nem látszottak. Csak a hálószobában sírhattam a földön ülve, háttal a falnak, széket az ajtónak támasztva, arcomat párnához szorítva, ajtót kulcsra zárva. Engem senki nem láthat sírni. Főképp nem egy Guerrero.

Torkom kiszáradt, ahogy folytattam:

– Ha Nic még élne, tudod, mit tenne.

Marcos alig észrevehetően hátrálni kezdett.

Nemcsak láttam, de éreztem is.

Örültem a látványnak.

Marcos bármikor megüthet.

Irányíthat.

Egész életemre magához láncolhat.

Én viszont egyetlen szóval agyonüthetem anélkül, hogy mozdítanom kéne a kisujjamat. Tizenhárom éve, hogy Nic meghalt, de még mindig ő az egyetlen mentsváram.

Marcos felmordult.

– Ne keverd bele Nicet!

– Még itt van – vágtam vissza.

Állkapcsa megfeszült, orrcimpái kitágultak.

– Tudod, hogy az öcsém hozta ide Chrissyt?

– Igen. És azt is tudom, hogy a férjem lenne az, aki ugyanezzel a lendülettel kivágná, amiért nem tartotta be a család egyik tagjának egyértelmű utasítását.

Fejét oldalra hajtotta, és közelített felém.

Magam mögé utasítottam Savannah-t. Szívem kalapált, az adrenalinszintem az egekbe szökött. Mégsem mutattam félelmet Marcos felé.

Megállt előttem, majd lehajolt, és mélyen a szemembe nézett.

– A kurvája voltál, Cora. Egy a sok közül. Azért, mert gyűrűt húzott az ujjadra, még nem jelenti azt, hogy a családom tagja vagy.

– Fogalmad sincs, mennyire örülnék, ha igazad lenne.

Hirtelen hátrébb lépett, tenyerével az arcom felé közelített.

Legbelül féltem.

Legbelül ordítani tudtam volna.

Legbelül könyörögtem, hogy engedjen el.

Kifelé viszont teljes nyugodtságot mutattam.

Nem hátráltam. Még csak nem is pislogtam. Bármi gyengeséget mutatok, úgyis felhasználja ellenem. Üthet, míg darabokra esem, aztán úgyis felállok, összeszedem magam, és folytatom, ahol abbahagytam, mert nagyon jól tudom, hogy a világon senki nem csinálja meg helyettem.

Csak magamra számíthatok, ahogy eddig is. Túl sokszor zavarodtam össze érzelmileg, de egyetlen férfi sem tud megtörni.

Csak álltam ott, miközben Savannah reszketett a hátam mögött. Felszegtem az államat, mélyen a gonosz, sötét szempárba néztem, és készen álltam a dühkitörésre. Mindezt azért, mert ez az egyetlen esélyem, hogy túléljem.

Mielőtt megütött volna, néhány centire az arcomtól megállította a kezét. Sokat sejtető, aljas mosoly jelent meg a szája szélén, ahogy Savannah felé bökött az állával.

– Biztos, hogy megér ennyit?

Savannah mellkasa a hátamhoz ért, és hihetetlen erővel markolta meg a csípőmet. Eddig talán soha nem volt olyan, aki azt mondta volna, hogy bármennyit is ér.

Tizenhat évet élt anélkül, hogy mellette lennék.

– Biztos.

Savannah válla rázkódni kezdett, én pedig magamhoz öleltem a lányt, miközben folyamatosan Marcost figyeltem.

Néhány másodpercig le nem vette rólam a szemét. Minden pillanat felért egy kihívással. És paranccsal.

Nem könyörögtem.

Nem sírtam.

Nem alkudoztam.

Csak megadtam neki, amit akart.

A földet néztem, leengedtem a vállamat, és feldagadt arcomra tettem a kezem.

Semmiségnek tűnt, de az alázatos gesztus megint az ő kezébe adta az irányítást, melyre annyira vágyott.

Ezzel együtt szent meggyőződésem, hogy én nyertem.

Fekete cipője, mely többe került, mint az összes ruhám, eltűnt a látószögemből, ahogy elindult az ajtó felé.

– Kirakom Chrissyt – jelentette ki, mintha az egész az ő fejéből pattant volna ki.

Megkönnyebbülten mosolyogtam, de mindent megtettem, hogy ne látsszon.

– Rendben.

Aztán a maradék halvány mosolyom is lefagyott, amikor hozzátette:

– Nemsokára két új csajt küldök a helyére.

Összeugrott a gyomrom. Az új lányok új problémát jelentettek. Új konfliktusokat. Új vitákat. De ami a legrosszabb: ezek szerint talált még lányokat, akiket behozhat ebbe az undorító világba.

Bármennyire akartam, semmit nem akadályozhattam meg. Csak annyit tehettem, hogy büszke maradtam, nem ítélkeztem, és tárt karokkal fogadtam az összeset, miközben a lelkemet is eladtam volna, hogy teljesen új életet kezdhessek.

A sajnálatommal úgysem mennek sokra az új lányok. Ettől még nem lesznek biztonságban.

Erről jut eszembe…

– El kell küldened Hugót.

Lassan megfordult, és a szemembe nézett.

– Ne akard kihúzni a gyufát!

Megvontam a vállamat.

– Jó. De tudd, hogy szerelésért cserébe dugja a csajokat.

Szinte kővé dermedt, izmos nyaka pedig pattanásig feszült. Majd szétrepedt hófehér ingének gallérja.

Ha ezzel indítok, soha nem jutunk el Chrissyhez. Marcost amúgy kicsit sem érdekli, hogy ki és mikor rakja meg a lányokat. Az viszont felettébb bosszantja, ha az unokatestvére nem tartja magát őnagysága szabályaihoz.

A Guerrero fivérek számára a büszkeség és a fegyelem volt mindennek az alapja. Ha ezt valaki nem tartotta tiszteletben – legyen akár családtag, vagy bárki idegen – halálos bűnt követett el.

Marcos mindig nagyon figyelt Chrissyre. Végül azt mondta, parkolópályára teszi. Vagyis kiteszi a sarkon, és megtiltja, hogy visszajöjjön. Biztosra veszem, hogy ez a nő még aznap megtalálja a számítását valahol másutt. De Hugo… Az ő élete attól függ, milyen kedve lesz aznap Marcosnak.