Kosztolányi Dezső

Alakok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-526-3

MOBI ISBN 978-963-453-538-6

TARTALOM

BÁBA

KATONA

BORBÉLY

CUKRÁSZ

KARDALOSNŐ

PINCÉR

ZSOKÉ

PRIMADONNA

PAP

ÚSZÓMESTER

KALAUZ

MODEL

ASZTALOS

SZEMETES

TÁNCMESTER

TELEFONOS KISASSZONY

SZAKÁCS

GRÓFNŐ

RIKKANCS

DIPLOMATA

MÉRNÖK

REPÜLŐ

CSELÉD

FÉNYKÉPÉSZ

KOLDUS

SÚGÓ

ÚRIASSZONY

RENDŐR

GYÓGYSZERÉSZ

DETEKTÍV

CIGÁNY

BOHÓC

ÉKSZERÉSZ

ÍRÓ

SÍRÁSÓ

BÁBA

(Mindenki mosolyog. A nők, akik útbaigazítanak, a férfiak, akik kihajolnak az ablakokból, a gyermekek, akik fölvezetnek hozzá a lépcsőn. De nem valami sértő mosollyal mosolyognak, hanem nyájasan, boldog, testvéri együttérzéssel, bizonyos évezredekre visszanyúló, ősemberi cinkossággal, érezve, hogy ez aztán az igazi közügy. A bába tisztes, derék hölgy. Kötött kabát. Okuláré az orrán. Szürke haj, természetesen konty. Ötvenesztendős. Szóval nem madám, nem tudós asszony, hanem igazi bába. Emberemlékezet óta budai lakos. Ajtója szemöldökfáján patkó lóg, az szerencsét hoz. Beszélgetésem során az úgynevezett kérdve-puhatolózó módszert alkalmazom, mely abból áll, hogy a problémát úgy keressük meg, mint a bába a kisdedet. Ennek a dialektikának megteremtője Sokrates, kinek az anyja, Pahiranéta, tudvalevőleg bába volt. Egyébként ügyelek arra, hogy a mosdóvízzel ne öntsem ki a csecsemőt is.)

- Dehogy. (Eloszlatok egy félreértést s tovább tiltakozom.) Dehogy, dehogy.

- Mert azt hittem. (Kistáskáját, melyet már kezébe kapott, leteszi.)

- Csak érdeklődöm.

- Vagy úgy. Hát érdekes ez? (Mosolyog és tünődík a látogatás furcsaságán.) Huszonöt éve működöm. Tizennégyéves koromban a szüleim elhaltak, a nagynéném - az is szülésznő volt, Isten nyugosztalja - magához vett, vidékre, ott szerettem meg a mesterségemet. Nagybátyám fizetőpincér volt. Mind a ketten éjjel dolgoztak. Előbb az tetszett, hogy sokáig fenn lehet maradni, virrasztani, éjszakázni. A boldogult tanár mindig mondta: “meglátják, ebből jó bába lesz”.

- Hány iskolát járt?

- Egyet se.

- De írni-olvasni tud?

- A cégtáblákról, föliratokról tanultam meg.

- Sok dolga van?

- Azelőtt naponta négy-öt eset. Most - elvétve - egy, kettő. Az utcán szülnek. (Rosszalólag.) Ez a legújabb divat. Utcán, kávéházban. Ma is négyet szállítottak be a mentők, a csecsemőkkel együtt. Aztán legtöbben, még a szegények is, ha csak tehetik, a klinikára mennek.

- És babonásak?

- De mennyire.

- Például. Érdekel. (Az emberiség az Élet két titkos kapuját, a Születést és a Halált mindig rejtelmes mesékkel veszi körül, mert nem talál rá észszerű magyarázatot.)

- Sok mindenféle ördöngösségben, bűbájban hisznek. Hiába beszélek, nem lehet kiverni fejükből. (Unszolom, hogy mondjon néhányat, de eleinte mentegetőzik.) Ezek csak olyan babonaságok.

- Mégis.

- Hogy naplemente után nem szabad a kötélen ruhának lenni.

- Nem is oly ostobaság. Legalább a szoba levegője nem lesz nyirkos. (Modern egészségtan.)

- Meg hogy este hét után senkinek se szabad bemenni a gyermekágyashoz, mert elveszi a gyermek álmát.

- Minek is zavarják. (Nem kényelmesebb és praktikusabb egy túlvilági hiedelemre hivatkozni, mint mindenki számára külön udvarias hazugságokat kieszelni?)

- De engem se engednek be hét után. Aztán a szoptatós nő ágyára tilos leülni. Aki odaül, az elszívja a tejét, annak egyszerre megdagad a melle, akár nő az illető, akár férfi.

- Ezzel is csak a tisztaságra vigyáznak. (Semmelweis igazsága, ősi alakban.)

- Burokban születni még mindig szerencse. Bevarrják a burkot a gyermek kabátkájába, akkor egész életében semmi szerencsétlenség se éri. Amihez hozzáfog, sikerül.

- Ha hisz benne, sikerül is.

- (Vállat von.) Vannak még cifrábbak is. Az asszonyok “keresetlen” szalaggal kötik át combjukat, hogy könnyebb legyen a szülésük. De a szalag csak úgy jó, ha véletlenül találják, ha az útszélről szedik föl. A boltban vásárolt, az otthoni nem ér semmit. Kulccsal nyomkodják ágyékukat. Törkölypálinkát állítanak ágyuk alá, hogy meginduljon a tejük. Az újszülöttek körmeit világért se vágnák le ollóval.

- Miért?

- Mert akkor tolvaj lesz a gyerekből. Körülrágják, leharapdossák a körmeit. Persze a kicsike körömgyulladást kap.

- És a boszorkány?

- Az kicseréli a gyermekeket. Néhányszor torzszülöttet “fogtam”. (Ez a szakkifejezés.) Farkastorkú, nyúlszájú, hatujjú csecsemőket. Megfürösztöttem, tisztába raktam őket, betettem a bölcsőbe. De akkor éktelen sivalkodással rám támadtak az öreganyók, hogy én vagyok mindennek az oka. Elfelejtettem tudniillik a sarokba állítani a fölfordított seprőt s közben a boszorkány besurrant, ellopta az ép gyermeket és a torzat csempészte helyébe.

- A gólyamese?

- Na, az az egyetlen mese, amiben ma már senki se hisz.

- És kit várnak a szülők?

- A férfiak mindig fiút. Ha azt mondják, hogy lányt, akkor is. A nők nem bánják, ha fiú, ha lány, nekik szegényeknek mindegy. De a férfiak. Multkor is egy házamnál. A férj ott strázsált az ajtónál és hogy a baba meglett, elkiáltotta magát: “fiú, hallom a sírásáról.” Aztán kijöttem a fürdőszobából, kezébe adtam. Az pedig elmondott mindennek, hogy kicseréltem, hogy nem lehet lány, hiszen egészen úgy sírt, mint a fiú. (Nevet.) Mintha a lány nem volna ember.

- Nincs kormányozható gólya?

- Egy páciensem két évvel ezelőtt elutazott Franciaországba, megvizsgáltatta magát a párizsi doktorokkal, meg is állapították, a szívhangokról, hogy biztosan fiú. Olyan gyönyörű kislánya született, hogy a csodájára jártak.

- A rokonok milyenek?

- Az asszonyokkal van a legtöbb baj. A szomszédasszonyokkal, a komaasszonyokkal. Úgy körülveszik a gyermekágyasokat, mint Éva anyánkat. (Ő mondta így.) Mindig segíteni akarnak. Én bizony kizavarom őket. Meg a nagymamák. Azok ma se engednek a negyvennyolcból, agyonetetik az újszülöttet, teába áztatott kiflivel traktálják, mert az ő idejükbe az volt szokás, aztán csodálkoznak, hogy a kisbaba hány, köpköd. Mert a mai gyermekek gyomra már nincs vasból, azok is olyan idegesek, mint a szüleik.

- Örülnek nekik?

- Megesett az is, hogy odajött hozzám az asszony anyja s megkért, - de nem tréfaságból, hanem komolyan - hogy fojtsam meg, én értek hozzá. Gyűlölte a vejét, mert szegény volt. Multkor egy asszonynak a tizenharmadik gyermeke született. Egy rongy nem sok, annyija se volt. Én vittem neki pár ingecskét, pelenkát. Nagy a nyomorúság.

- És a bábák?

- Mi is küszködünk, kérem. Nem is igen mennek már erre a pályára. Pedig. (Elgondolkozik.) Ha újra a világra születnék, megint csak bába lennék. Nincs ennél szebb pálya.

(A nénike elégedetten, önérzetesen összekulcsolja két erős kezét az ölében. Olyan, mint valami régi kép egy régi meséskönyvben. Nézem őt s arcomon föltetszik az a nyájas, boldog, testvéri mosoly, melyet künn láttam az emberek arcán. Mennyi paszita emléke tekint le róla, mennyi öröm, tapasztalat, emberismeret. Biztos, ősi, megnyugtató. Ő az élet titokzatos sáfárja.)

KATONA

(Imre, huszonnégy esztendős, dunántúli, a béke katonája. Önként jelentkezett. Nem ismeri a pergőtüzet, nem látott segélyhelyeket, csak öt testvérbátyjától hallotta, mi az a háború. Apja földműves, öt bátyja közül három vitéz, egyiknek, aki 11 lövést, 2 szúrást kapott, 25 holdnyi vitézi telke van, a másiknak 16 holdja, a harmadiknak 20 holdja, a negyedik okleveles vincellér vidéken, az ötödik közrendőr Budapesten. Ő a háború idején még gyermek volt, otthon segített a gazdaságban. A kommün idején börtönbe vetették, később, mikor kiszabadult, a Ludovika ostrománál mint sorkatona tartotta fenn a rendet. Délceg, csinos, talpraesett legény. Nyírt bajuszkát visel, haját zsírozza s a lelógó fürtöt legényesen visszakanyarítja koponyájára. Vigyázz-állásban fogad, összeüti bokáját, sarkantyúja peng, kardja csattog. Kék hajtókája büszkén hirdeti, hogy huszár. Az akadályversenyen első díjat nyert. Beszélgetésünk során, mely a konyhában folyik s jórészt lovakról meg lányokról szól, több ízben hangsúlyozza, hogy nem katona, hanem huszár.)

- Aztán tudod-e, mit jelent a “huszár”?

- Ez olyan tüntetési szó.

- Hogy-hogy?

- Azt mondja, hogy az én életem húsz életet ér, a huszár életének húsz emberélet az ára.

- Miért több a huszár, mint a baka?

- Mert a huszárt mindenki megnézi, mikor bejön a városba. A bakát nem veszi észre senki. Az csak csiszeg-csoszog.

- Leestél-e már lóról?

- Egyszer, a vágtában. Kardom belement a hátam girincébe, karabélyom a fejembe.

- Meddig feküdtél?

- (Gyorsan és egyszerűen.) Fél napig.

- Mondd el szépen mi a dolgod?

- (Kerek mondatokban.) Reggel négykor ébresztő, sorakozó az istállóban, zabolás. Oda állok két ló közé, a lovam farához, fogom a két kötőfék szárát, hogy a zab széjjel ne szóródjon. Az örsvezető-tizedes kiadja a szénát. Szénázás után csutakolás. Elsőbb a ló, aztán a huszár. Megtisztálkodok, kipucolom magam, reggelizek. A reggeli meg a vacsora mindig feketekávé. Az ebéd leves, marhahús, hetenként kétszer pörkölt, vagy főzelék, nagy-ünnepeken bor, cigaretta. Ebéd után gyalogsági kivonulás, legénységi iskola, hatkor zabolás, pata-ápolás, szerszám-tisztítás. Kilenckor takarodó. Éjjel néha istálló-őrség. Vasárnap kimenő hajnali kettőig. De négykor már talpon kell lenni.

- (Vezényelek.) Vigyázz! Kehrt euch! Doppelreihen rechts um!

(Nem moccan. Örömmel látom, hogy amit négyszáz esztendeig vertek szegények fejébe, végre csakugyan elfelejtették.)

- No mi az?

- Nagyságos úr, mi már ilyesmikkel nem “tüntetünk”.

- Helyes, fiam. Külső országokban jártál?

- Nem.

- De külföldit - olyan embert, aki nem-magyar - már láttál?

- Csak az antantokat.

- Kik azok az antantok?

- (Külpolitikai hangsúllyal.) Az antantok az összes államok, úgymint az angolok (gondolkozik) aztán az oroszok, akik állítólag győztek. Multkor egy ilyen antant beszélt is velem.

- Mit mondott?

- Azt kérdezte, miért jelentkeztem katonának?

- És te mit feleltél?

- Azt, hogy édes hazámat akarom szolgálni, mert a magyar ember érdeke, hogy az országban rend legyen.

- Mit szólt az antant?

- Nem tudott az magyarul. Csak tolmáccsal beszélgettünk. Valami civil volt.

- Francia?

- Azt hiszem, angol.

- Tudod, ki az a költő?

- Aki verseket ír.

- Mondj egy költőt.

- Bocskay.

- Az szabadsághős volt.

- Petőfi Sándor, a szabadság halhatatlan vitéze.

- Úgy van. Az költő is volt meg vitéz is. Arany Jánosról nem hallottál?

- Az is olyasmi. Úgy hiszem, most ujságokba is ír.

- Tudod mit, fiam? Inkább beszéljünk a lovakról.

- Igenis.

- Hogy hívják a lovadat?

- Admirálisnak.

- Milyen színű?

- Piros.

- Csődör?

- Kanca.

- Más lovad nem volt?

- De igenis. Mikor bevonultam, egy huszonnégy éves ujonclovat törtem, az Anyókát. Aztán az Andrást.

- Az András, remélem, nem volt kanca.

- Nem. Az herélt.

- Szereted a lovadat?

- Nagyon.

- Hát az téged?

- Mihelyt meghallja a szavam, nyerít. Mindig adok neki a komiszkenyeremből.

- Kit szeretsz még?

- A galambokat. Két hónapig szolgáltam a galambászatnál.

- Milyen a postagalamb?

- Vagy kék-kovácsolt, vagy fekete-kovácsolt. Az orrán olyan méregforma van, olyan fehér van nékije az orrán, olyan fehér buggyanás. Roppant okos állat. 600 kilométerről is visszarepül a ducába. Csak fölrebben, kétszer-háromszor megfordul a levegőben, a szíve húzza vissza, a nap irányában. Mindegyiknek a lábán aluminium-hüvely, annak, aki kitüntette magát, ezüsthüvely. Ha megdöglik, a lábát be kell szolgáltatni, a hüvellyel együtt.

- Ez is olyan szerelmes természetű, mint a parlagi galamb?

- Nem, ez mindig csak szállna. Nagyon büszke. Rá se néz a többi galambra.

- Van babád?

- Akinek nincs babája, az nem is huszár. (Megvetően.) Az gyáva huszár.

- Figyelmeztetlek, hogy ma nem szabad megszólítani a lányokat.

- Megszólítanak azok engem.

- Mit mondanak?

- “Hová megy vitéz úr?” Vasárnap a ligetben, a Gyöngyvirágban annyi van, mint a rontás.

- Mit csináltok a Gyöngyvirágban?

- Táncolunk.

- Hegedülnek?

- Trombitálnak.

- Hogy kezdesz ki a lányokkal?

- Csak megkérdezem: “Kisasszony, hol szolgál?” Máris megvan a barátság.

- Meddig tart ilyen barátság?

- Ameddig a huszárszerelem.

- Hát az meddig tart?

- (Mosolyog.) Ahogy az ember be tudja őket csapni. Egy hónapig. Két hétig...

(Imre talpig ember, csupa derű, jókedv. A jövőjéről is beszél. Legnagyobb vágya az, hogy majdan rendőr lesz, de nem gyalogos, mint a bátyja, hanem lovas-rendőr s magasból, a ló hátáról egyetlen mozdulatával irányítja ezt a rendetlen életet. Most fölhúzza báránybőrrel bélelt bekecsét, illemtudóan összecsapja bokáit, megint peng a sarkantyúja, csörren a kardja, félfordulatot tesz, indul. Hegyesen jár. Egy-kettő, egy-kettő. Még sokáig hallom ütemes lépteit. Fülembe duruzsolnak megnyugtató szavai: “igenis, igenis, igenis.” Ez a fiú az életet igazán igenli. Leibniz, a legnagyobb optimista, nem igenelte ennyire. Most, hogy írok róla s rágondolok, mosoly ül a lelkemen és tollamon.)