Kosztolányi Dezső

Álom és ólom

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-527-0

MOBI ISBN 978-963-453-539-3

TARTALOM

KARÁCSONYI ÉNEK

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

A MAGÁNY

HETI LEVÉL

APRÓ MESÉK A HALÁLRÓL
AZ ALTRUISTA HALÁLA
A LEVÉLHORDÓ BÚCSÚJA

A JÁTÉKRÓL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

HETI LEVÉL

AZ ÁRKÁDOK ALATT

APRÓ MESÉK
1 A KUTYA ÉSZREVÉTELE
2 A MATEMATIKUS
3 AZ ÖREG JÁNOS

ANTIDEISTÁK

HETI LEVÉL

A MUNKA NAPJA

ZIGÁNY, AZ ÍRÓ

A BETEGEKRŐL

MAGISTRA VITAE

SZEMLÉLŐDÉSEK

AZ ÚJSÁGÍRÁSRÓL

A KACÉRSÁG

A KÁRTYASZENVEDÉLY ALAPJA

SZELLEMEK

A JÓZAN FRANCIÁK

A KLASSZIKUSOKRÓL

BOHÓCOK VILÁGA

EGY VILLAMOS-AFFÉRRŐL

SZIESZTA

HEROIKUS NŐK

A GYÁVA KIRÁLY

KÉT PROFESSZOR

A DICSŐSÉG ÁZSIÓJA

AZ ÉLET MÁSOL

NYÁR

VASÁRNAPI STRÓFÁK

AZ ANARCHISTÁK

AZ ÉLET CSENDJE

FIÚK ÉS LEÁNYOK

A TÖRVÉNYKEZŐ CSELÉD

DAL ÉS GYÓGYSZER

KÖNYVTÁRAK

A NAGY PÖR

AZ ÉHSÉG JOGA

A PERC MŰVÉSZETE

A FORRADALOM

FEHÉREK ÉS FEKETÉK

A DÁN KOSZORÚSLÁNY

AZ ORVOSNÖVENDÉK

TÍZ FILLÉR MIATT

AZ ORVOS

BORRAVALÓ

ÉGŐ KÖNYVTÁR

A GONDOLKOZÁS HALOTTJA

OLVASNI SZEM NÉLKÜL...

BUDAPEST GYOMRA

A NÉMA SZOBOR

A LÁZADÓK

A LÉG VÁNDORA

A SÍNEK MELLETT

RÁKÓCZI

TENGEREN TÚLI ROMANTIKA

SIRATÓ

A BETEG TÜKRE

SCIENTIA MILITANS

KÖLTŐ-PROTEKTOROK

A HALÁL AUTOMOBILJA

AZ ORVOS JOGA

LEGENDAFEJTŐK

KÉT TITKOS HATALOM

HARCOLÓ SZOBROK

TUDÓS FEJEDELMEK

A GYERMEK ARCA

STRÓFÁK A JÁRVÁNYRÓL

LOGICAL INSANITY

A BÖRTÖN

ÉN ÉS A FESTŐ

DANSE MACABRE

PESTI TAVASZ

CIRCENSES!

SZEKUNDÁK ALKONYÁN

KÖRBE-KÖRBE

NYARALÓ BÚTOROK

MAGYAR VILÁG TÖRÖKORSZÁGBAN

ÍRÓK ELLENSÉGEI

A JÓ VIDÉK

JÓSNŐK

APÁK ÉS FIÚK

MÉCS

JÓ EMBEREK

ÁLOM ÉS ÓLOM

KARÁCSONYFAERDŐ

JÉGARABESZKEK

LELKEK RENGÉSE

A TITOKZATOS SZÁM

A GUILLOTINE

EGY VÉRES EMBER AZ UTCÁN

FARSANGI GLOSSZÁK

ÉJJELI MENEDÉKHELY

ÁRVÍZI CSENDÉLET

TOROKLOB

EZER CSICSERGŐ BÉLYEG

A GYERMEK

TAVASZI GYÁSZ

VAKOK KÖZÖTT

RÉGIEK ÉS ÚJAK

JÚLIUS 17-e

KÉT LEVÉLRŐL

A FINN DIÁK

PIHENNI

ORVOSI PROFILOK

ÍRÓK ISKOLÁJA

CSEVEGÉS AZ UTAZÁSRÓL ÉS AZ UTASOKRÓL

CSENDES SZEPTEMBERI ESTÉK

A LEVEGŐ ÜNNEPE

AZOKRÓL, AKIKNEK ÍRUNK

VILÁG VÉGE

SZERELMES LEVELEK

FANYAR FARSANG

PÁRIZS, A ROMANTIKUS

APRÓHIRDETÉSEK

A KIS GYILKOS

ELEVEN REKLÁM

VIDÉK

PETŐFI ZOLTÁN

VÁLASZ EGY GLOBETROTTERNEK

KOZMETIKA ÉS HALÁL

HOFRICHTER

A REPÜLŐ HÉROSZ*

NYÁRI POLITIKA

A MÁSODPERC MŰVÉSZETE

FRANCIÁK ÉS MAGYAROK

A FEHÉR KOCSI

ADRIA

A PÜSPÖKÖK A KORMÁNY ELLEN

KÖNYVTÁRI CSEND

ALFÖLDI POR

MAGYAR CSEVEGŐK

CHAVEZ ÁLMA

ISKOLATÁRSAK

FUTÓ KIRÁLY

BUDAI SÉTA

TEMETŐK

PILVAX

KUTYAHIT

A SZÍN-EMBER

PÉNZ

TEA

HÁROM MESE ROSSZ GYERMEKEKNEK
A BÖRTÖNBEN
ZENGŐ TELEFON
CERCLE A KARÁCSONYI BABÁKKAL

PILLANATKÉP EGY ÉRZÉSRŐL

SKÁLA

MONOLÓG A SZEMETESLÁDA ELŐTT

BÉCS

A MINDENHATÓ BACILUS ELŐTT

MOZGÓKÉPEK A MOZIRÓL

ÉLETRAJZOK

HÁROM APRÓ JEGYZET
KÁVÉHÁZI HALÁL
MÁJUS
AVIATIKUSOK ÉS MADARAK

A CINKOTAI BÁDOGOS

HÁZMESTER-KISASSZONYOK

BORZADÓ TÖMEGEK

KALAP ÉS KESZTYŰ

MÉG EGY ERŐFESZÍTÉS

ÚJ IGE

LÉGY

A BOT

EGY ÉRZÉS DIAGRAMMÁJA

NAPFÜRDŐ ÉS HOLDFÜRDŐ

AZ UTOLSÓ NYARALÓ

A FEJETLEN SZOBOR

A FEKETE MACSKA

A LEVELET!...

A CSÁSZÁR

ÖLD MEG!

A SOFŐR HALÁLA

NE REPÜLJETEK!

KIS ANGOLOK ÉS NAGY ANGOLOK

APRÓ BOSSZÚSÁGOK

A TERASZ

A BELGA SZOBOR

A GYILKOS

COOK HÍVŐT KERES

A KÁRTYÁS PÉNZE

„A PORNOGRÁF ÍRÓ”

TITÁNOK HAJÓJA

1912. MÁJUS 23

MAGYAR SZIMFÓNIA

SZOBORMOSDATÁS

GYÖRGY HERCEG

ÜNNEPEK ÜNNEPE

ÍVLÁMPA ÉS MÉCS

HALOTTAK

HÁBORÚS STRÓFÁK

LAPP ATYAFIAK

A SZERB NEMESEK

TRAGIKUS BANDITÁK

A PESTI GYILKOS

TÖRTÉNELEMVÁRÓK

RÓZSAVÍZ

HAMIDIE

A SÜKETNÉMA VÁROS

DER, DIE, DAS

NIKITA

KOLDUSOK

MONOLÓG

PESTI MULATÓ NAPFÉNYNÉL

MADÁR A HÁZ FÖLÖTT

HOMUNCULUS

VÉR

AZ IDEGEN

A KÖVÉR CSALOGÁNY

AZ ÁZSIAI BÖLCSŐ

KÉT KIS BARNA ÜVEG

CSENGETTYŰ

HAJDU ÚR

JEGYZETEK

KARÁCSONYI ÉNEK

Járok a karácsonyi világban, és úgy érzem, minden léptemmel tisztább és igazabb leszek. Valami csendesség van ma a világban, kenetteljes, mély komolyság és bibliai egyszerűség, s láthatom azt, amit köznapokon oly sokszor keresek és sohasem találok: az életet. Ma beszélhetek az embertársaimmal, s ha jó vagyok hozzájuk, talán meg is hallgatják bánatomat és örömömet, mert ma mindnyájan megváltoztunk. A hitetlenből hivő, a keményszívűből nyájas, az ostobából bölcs lett. A felszabadulás pillanatában fáradt izmaink kellemes bizsergése közt nézünk a titokzatos élet mélyére, s még a kiábrándult is megtanul könnyezni, még az élcelődő is költő lesz. A szobák illatos félhomályában roskadó gallyakkal áll a karácsonyfa, s ezüst tükörből nézdegéli magát titokzatosan suhogva, s ringatja kevély derekát, mint egy rátartó nő. A vén tálak kikerülnek a záros fiókokból, s a hasas üvegek telhetetlen öble megtelik fekete-vörös és topáz-sárga borral. Este a kisgyerekek dobogó szívvel szorítják fülüket az ablakokhoz, s tisztán hallják a nagy, fehér angyalok szárnyának suhogását. Egy pillanat múlva előttük áll az égből hozott fa gyémántos csillámával, üveg-jégcsapjaival, színes gyertyáival, s az ártatlanok még látják a fenyőgallyakon a zúzmara ezüst porát, mely a sötét éjszakában reáhullongott.

Ó, ne higgyétek, hogy ezt a ragyogó örömet csak mi adtuk nekik! Állítsatok elénk ily fát, s sötét szemekkel állunk a sziporkázó fényáradatban, csalódottan, kiábrándultan és elfásulva! Mert a mi dióink régen megkoptak, s a mi aranyunk megfakult. A nagy bölcsesség és tudás minden aranylomra ráöntötte maró savát, s kielégítette kíváncsiságunkat, megtudtuk, hogy e káprázatos ragyogás merő hazugság, s a szén, a salak, a roncs a való. A gyermekek azonban még tudatlanok, legalább így nevezzük őket mi, tudók. Hisznek a fénynek, amely az égből jött. Mi már nem.

De gondoljuk csak el, mily harmónia, mily gondolat és érzelemegység kell ahhoz, hogy minden kétség megoldását oly röviden intézzük el, mint ők, s nyomban másképpen beszélünk. Mily tisztán áll előttük minden dolog, mily másvilági világításban! Mi rátaláltunk a fogalmakra, ismerjük a tárgyakat a legtávolabbi vonatkozásokban, talányokat fejtünk és könyveket írunk, de ők, igen, csak ők az igazi költők! Milyen hazug minden költemény, még a legőszintébb is, ahhoz mérve, amit egy gyermek érez. Minden dolog alatt csodát sejt. Reggel nézi, mint kel fel a nap misztikusan, rózsás arany párázatban, látja az égboltot, s azt hiszi, belől nem üres. Mondhatatlan érzelmekkel merül bele a körülötte levő világ szemléletébe, s szilárdítja az összekötő kapcsokat közte és maga közt, költeményeket alkot, de nem tudja leírni, sem kikiáltani, mert még nem beszél a mi nyelvünkön. Később, mikorra megtanul, nagyon is bölcs lesz ahhoz, hogy költő lehessen.

Ha sohasem éreztük a tudomány csődjét, ily napokon, mikor az egész emberiség összeforr, mint egy érző család, meg kell éreznünk, hogy a hideg kétszerkettő nem töltheti be életünket: az ember bölcseje és koporsója közti arasz egyenlőséggel és hipotézisekkel, tudományos találgatásokkal és sejtelmekkel szebbé nem tehető, ma válik előttünk bizonyossá. Íme, ez a nagyon durva ember, ki kérges tenyerével a bányák szikláin csüngött egy álló évig, vagy az őserdők izmos fáival birkózott, vagy tollával a múltak fantazmagóriáját terítette le, ma ledobja pörölyét, szekercéjét és tollát, s felkiált: élni akarok, szemlélődni és gondolkozni. Soha sincs több alkalmunk a gondolkozásra, mint ilyenkor. A gépek megállnak, a rabszolgamunka, a lealjasuló járomhordás ma megszűnik, egy pillanatra fellélegzünk. Meglátjuk, hogyan kellene élnünk mindenkoron.

Mi vagyok én ebben az érzelemvilágban! Hová tűnnek az én szépen elrendezett elveim, adataim, évszámaim, írástervei. Mind szétzüllenek, mint a viharban a porszemek.

Sokáig kerestem világosságot, s íme, most egy karácsonyi gyertya áhítatos sugárzata fényt vet sötét keresztutamra. A nap nem volt elég világos, de ez most eléggé sugárzik nekem.

Látom, hogy erősebbek vagyunk az értésben, mint a gondolkozásban. És nagyobbulunk is általa.

Minden nagynak a forrása az érzelem. Platón, akinek ideáit A tiszta ész kritikájá-nak írója is átvette, írt egy fizikát. De nem tudta befejezni. Az atomok rideg világába betolakodtak a régi istenek, a mitológiai nimfák és nixek, és Platón – letette a tollat.

Ma újra hivő vagyok. Az éjszakában titkos suhogást hallok, s látom magam előtt a rongyos viskót, hol egy sugárzó arany csillag világol. Benn a barmok között fekszik az isteni fiú.

Az egész világon ünnep van ma. A kékes, éjszakai derengésben kigyúlnak a templom ablakai, s vörösen, sárgán sugárzanak ki a sötétbe. A szalmát elhintik a szobákban. Éjfélkor az oktalan barmok megszólalnak s az istállók homályos odvában jósolnak. A gerendákon surranva gördül el az égi követ arany szekere.

Ó, mennyi titok, mennyi szépség!

Boldog, aki hinni tud mindebben! És én hiszek, mert ma újra hivő lettem. Hivő vagyok. Hogy is ne hinnék neked, te hallgatag kedvesem, fehér arcú arám, ó, Költészet!

Bácskai Hírlap, 1904. december 23.

HETI LEVÉL

Az új év fiatal reggelén én is bekopogtatok ismerőseiddel, barátaiddal, levélhordóiddal, gázlámpa-gyújtogatóiddal s kéményseprőiddel együtt. Mélyen meghajlok, de nem kívánok boldog új évet. Egy ígéretet teszek ugyanis, amely talán nem a legszervesebb összefüggésben van a boldogság fogalmával, s ezzel együtt az inkonzekvencia veszélye nélkül bizony nem mondhatom el szíves köszöntésemet is: E lapban minden héten találkozni fogok veled, kedves olvasó.

A mai napot az emberek a felejtésnek szánták. Nem keresem, hogy badar dolog e határfákat és mérföldoszlopokat állítani életünkbe s illuzórikus andalgással megállani előttük.

De ma csakugyan valami acélos frisseség járja át tagjainkat. Hátunk megett egy év, amely immár ránk nézve nem létező, aztán sok, sok elmúlt másik év, több évtized, s egy nagy örökkévalóság, amely születésünk előtt folyt el, előttünk a bevetetlen és szántatlan jövendő: fönséges érzés! Ma még semmi sem múlt el abból az időből, amely reánk van bízva, hogy kamatoztassuk. Ma az ideák hónában élünk, s ha kissé gondolkodunk, nyomban megértjük, hogy ez az újévi könnyűség azonos az alkotó művész gyönyörérzetével. Ma egy szempillantás alatt végigéljük az egész évet tökéletesen, a tökéletesebben, akaratunk szerint. Megalkotjuk, és képzelmünk szabadon mozoghat, mert előtte egy minden reménnyel kecsegtető lehetőség van, s háta megett nincs az elmúlt dolgok nehéz tudata. A boldogság, a megkönnyebbülésnek isteni pillanatai.

Ne is tekintsünk, legalább ma ne, a porba roskadt vén világ ősz szakállú és köhögős bölcseire, a XIX. század sűrűvérű pesszimistáira. Éljünk ma a sejtelmekben, abban a második valóságban, mely fejünk fölött lebeg, s érezzük át egész teljességében az átalakuló ideák valóra válásának egész fölséges kéjét. Aki értékelni tud, nem sokat fog habozni, hogy melyik világot válassza. Az egyik poros, a másik napfényes; az egyik zavar, a másik harmónia. S mily tökéletes harmónia! Minden a legjobban van elrendezve benne. A mai napon mindnyájan számítunk és nyerünk. A hadvezér ebben az évben megnyeri minden csatáját, a politikus győzelemre viszi minden eszméjét, s a költő megalkotja sokáig vajúdó remekművét – képzeletben. S mily erőteljes és páratlan minden ilyen terv, mily káprázatosan ragyogó minden gondolat, mily életre gerjesztő minden ily sejtelem. Valóban, a gondolkozó és érző embernek nagyobb diadalát sehol sem láthatom jobban kifejezve, mint éppen e tervezési vágyában, e tökéletességre való törekedésében: az akaratban.

A cselekvés, az alkotás, az eszméknek a valóságra való átváltása már inkább kudarc, mint győzelem. Valahol Echegeray felsóhajt, hogy van-e nagyobb tragédia, van-e valami szomorúbb dolog, mint egy kivésetlen márványtömb, egy üres vászon, egy sima, fehér papírív. S én ma e kérdésre szeretnék igenlően felelni. Igenis van: a kivésett márványtömb, a befestett vászon s a teleírt papírív.

Míg kezünk az alkotás forró kéjétől remeg, addig igenis ott van az üres papíron teljes álomvilágunk a legtökéletesebb rajzolatban, a legpompásabb kivitelben. Amint azonban hozzányúlunk a tollhoz s rögzíteni akarjuk gondolatainkat, minden eltűnik, s csak az elszállt sejtelmek halvány aranyfüstje tapad írásunkhoz. A sejtelem, a terv: a tökéletesség, a diadal; a kivitel, a tentás ákombákommal bekarmolászott papíros: a megváltozhatatlan, fekete valóság.

Ezek jutottak eszembe az új év első órájában, aki elegybelegy írásaimat figyelemmel fogja kísérni, mindig ezeket az elveket látandja kidomborítva leveleimben, bármiről is fogok írni. Aki nem egyezik velem, az forduljon el tőlem, nem bánom. Nincs hozzá semmi közöm!

Bácskai Hírlap, 1905. január 1.

HETI LEVÉL

Egy bosszantóan érdekes s aktualitását soha el nem vesztő kérdésről szeretnék egyet-mást elmondani, azon problémák egyikéről, melyről mindenki beszél, melyről annyian vitatkoznak, s melyben végleges megállapodás a mai napig sem jött létre: a tekintély kérdéséről. Azt hiszem, hogy a legműveletlenebb embernek is van valamelyes fogalma róla, kezdve a másolásból élő diurnistától föl egészen a legszebben fésülködő osztálytanácsosig. Az ily kérdések a gondolkozó emberiség közprédái, s mindenki ront vagy javít valamit rajtok. Mert, mellesleg megjegyzem, az ember bármily elaljasodott, parlagi és műveletlen, mindég édestestvére a gondolkozásnak. Nem tud nem gondolkozni, mert megélhetésével és boldogulásával függ össze, hogy működtesse agysejtjeit. Az első gondolat talán a monda-ember paradicsomból való kiűzetése után szülemlett meg, akkor, mikor az élet megkezdődött. Csak szellemi életünk finomságáról, a gondolkozási tényezők kiválasztásáról beszélhetünk, pangásról soha. Azok a magasröptű, gondolatdús művek, melyek a szellemvilág legmagasabb régióiban mozognak, mélyen vágják be gyökerüket az élet zsíros televényföldjébe.

De most nem ilyen ideákról van szó. Nagyon is a földön csúszó eszmékről, nagyon is silány és értéktelen dologról: a ma szentnek hirdetett abszolút tekintélyről. Megvallom, e szó ma már unalmas előttem, mert eljutottam ama pontig, hogy inkább meghajlok az ostobák előtt, semhogy vitatkozzam velök; s hogy tollamra veszem, egyedüli oka az, hogy rámutassak azon rothasztó hatásra, amelyet a társadalom minden rétegére gyakorol.

Sokan emlegetik például, hogy a társadalom tekintélyek elismerése nélkül anarchiává változnék, de nagyon kevesen gondolnak arra, hogy az összes aljas ösztönök, a hipokrizisek kiválogatott finomságai, a gyáva hódolatok ezerféle nemei a tekintélynek való sunyi kódolásban lelik forrásukat. Egy ember elém áll, s azt állítja magáról, hogy tévedhetetlen, mindentudó, gáncstalan, s akármit mondok, neki van igaza. S jaj nekem, ha véletlenül éppen én találnék – minden jó akaratom ellenére – igazat mondani, mert pusztán az ő monopóliuma a tudás. Vele szemben minden tiltakozó szónak el kell némulnia. Mert ő egy testület diplomás tagja, mert ő a tudományos pöffeszkedés tudatlan képviselője, mert ő a tekintély. Ebben az egy szóban összpontosítja összes becsvágyát, s ez egyben támadó fegyvere és pajzsa neki. Ez a szó, mely elkülönözi a többi halandótól, s megvédi a velök való lealacsonyító érintkezéstől, az a bűvös szaiszi fátyol, mely alatt a tudatlanság és üresség lappang.

Igazán nem tudom, ki erkölcstelenebb, az az egyén, ki a józan ész ellenére ily bástyafallal övezi magát körül, vagy azok a cikkelyek, melyek a mai romlott társadalmat ily kerülő utakon igyekeznek kormányozni. Végig kell csak tekintenem az egyetemeken, s látnom kell egyes tanárok aprócska elméleteit és nevetséges követelődzéseit, vagy jól szemügyre kell csak vennem néhány öntelt, gőgös félistent, ki szentségtörésnek tartja, ha kétes értékű igazságaitól csak egy betűt is eltérek, vagy ha oly merész vagyok, hogy szerényen, de határozottan az én igazamat védem, s lehetetlen meg nem győződve lennem, hogy ez az erény a legsilányabbaknak privilégiuma. De ez még nem veszedelmes, inkább érdekes és mulattató. Az azonban, hogy a társadalom ily hamis bálványoknak hódol, s ily rossz gyógyszerrel akarja meggyógyítani súlyos hibáit: végzetes, szörnyűséges tévedés.

A tekintélyek keresése és az előttük való meghódolás örökemberi. Mindnyájunknak vannak hősei, kiket legszentebbnek és legnagyobbnak tartunk. Egyiknek Jézus, másiknak Buddha, Mohamed, másnak ismét Shakespeare, Goethe, Dante. Ez az a nagy érzelem, melyet Carlyle hero worship-nek, hőstiszteletnek nevez. Mindez természetes és erkölcsös. Az azonban, hogy a társadalom intézményeinek rozzant alkotmányát olyatánképpen próbálja toldozni-foldozni, hogy egyeseket hivatalosan hősökké avat, s a tiszteletet törvényekbe cikkelyezi, erőszakos és természettelen. Az egyén pedig, aki e védfal mögé búvik, s nem igyekszik a többivel való versenyt keresni, gyáva és üres, s nem érdemli meg, hogy kalapot emeljünk előtte.

Akinek komoly igénye van a tiszteletre, minden esetben megkapja azt. Lehetetlen, hogy egy igazán nagy embert ne tiszteljenek! Az ok mindég meghozza az okozatát, s a tudás a nagyságra más felelet, mint a mély tisztelés és őszinte elismerés nem lehet. Az iskolákban a legtudatlanabb és erőszakosabb lurkók is elnémulnak, ha látják föllebbvalójuk imponáló tudását. A fő azonban az, hogy a hódolatot sohase követeljék meg, hanem idézzék elő a birtokukban levő sokféle eszközzel. A lázadókat győzzék le a nagyoknak fegyverével: a tudással, s hassanak avval az erővel, melyet Goethe valahol világhatalomnak nevez: a tapintattal. Jaj azoknak, akik a végsőkhöz folyamodnak s megfutnak az alattvalókkal való harctól!

Ilyeténképpen az egész nehéz és bonyodalmas kérdés békés és boldog megoldást nyerne. A legfontosabb az, hogy az egyének jogait eltipró intézmények keretébe igazán nagy emberek kerüljenek, kik a tekintély vaskorlátait maguk rontják szét. Nyugodt, világosfejű emberek, kik mindenkinek megadják a tudás jogát, s harcra szállanak a kevesebb tudásúakkal. Igen, én azokról a zsenikről álmodom, kik megírják Hamlet-jüket, s levetve minden komolykodó feszt, tombolva hemperegnek túláradó örömükben a dolgozószobájuk szőnyegén...

De elég. Csak arra akartam rámutatni, hogy mi a palliatív gyógyszere ama nagy betegségnek, melyet a tekintély idéz elő a mai társadalom testében. Mert egy időre, míg az általános műveltség korszaka el nem következik, fenn kell még állnia, mint szükséges rossznak, hogy a tajtékzó igaztalanság ellen vértül szolgáljon. De csak ezen célra és csak addig. A bölcs ember úgysem él vele sohasem. Az igazi tekintély ott végződik, ahol a nevét kiejtik. Az igazi tekintély természetes erő, békés hatalom. Ölő, gyilkos kard, melyet sohasem szabad használni.

Bácskai Hírlap, 1905. január 8.

HETI LEVÉL

Mindenki ismeri a katonatemetést. Elöl megy a halottkocsi minden különösebb dísz nélkül, azután az elhunyt százada szigorú, katonai pompában. A száz legény a parancsoló tiszt szavára egyszerre megmerevedik, a puskájához kap, s a gyászzene elhallgat. Egy pillanat múlva vörös tűz sugárzik ki a puskák fekete csőüregéből, s az ég visszhangzik az érces dörejtől. A század az eltávozott bajtárs után küldi szárnyas ólomgolyóját. Aztán kemény vezényszóra megfordul az oszlop, s harsogó trombitaszóval, ujjongó indulóval járja be a várost.

A múltkor ilyenforma gyászszertartást néztem végig egy barátommal, aki a katonáék brutalitásán igen nagyon megbotránkozott. Kérdezte tőlem, nem kegyetlenség-e ily germán hadi nyerseséggel végigsiklani a fájdalom mélysége felett, sőt Dante szép szavait is idézte, melyek azt mondják, hogy semmi sem fájdalmasabb a búban, mint az öröm tudata. Mindenesetre furcsa az ilyen víg gyászceremónia, s be kell vallanom, hogy mikor először láttam, reám is visszásan hatott kissé. De mikor tovább gondolkoztam rajta, nagyon ésszerűnek, szépnek, sőt magasztosnak tetszett. Ma meg, ha nem is kívánok nyomban katonailag eltemettetni, a legnépszerűbb intézménynek tartom, ami a mi síránkozó, tömjénszagú Európánkban egzisztál.

Először is kétségbevonom, hogy egy igazán jól játszott induló, melyben az öröm halhatatlansága harsog, nem képes felvidítani a legszomorúbb kedélyt is. Bánataink és örömeink nincsenek ok nélkül. Kedélyünk arrafelé billen, ahol nagyobb az érzelemadag. Ha meg vagyok terhelve szenvedésektől, bánatoktól, keresem a szórakozást, hogy ez ellensúllyal bizonyos egyensúlyt tudjak létrehozni zavart lelkiállapotomban. Ez lélektani tény, és ez a katonáék mellett szól.

De ha magasabb szempontból tekintjük a tárgyat, akkor sem ítélhetjük el őket. Ők egy bevégzett dolgot zárnak le katonás fináléval. A merev test mellől felszárnyal az örök dal, harcias marconasággal, kevély nyakassággal, mint a szakállas gótok pajzsba búgott szilaj harcdala, melyet Odinhoz küldtek fel. A bánatról nem tudnak semmit sem. És végre az örök öröm, a kéj mindig több volt, mint a sopánkodás, s a melankolikus tétlenség. Ez ismét egy szempont. De legfőképpen egy másik nézőpontból szeretném bemutatni Mars fiainak bölcsességét. Azt hiszem, hogy midőn a temetéseken sírván-sírunk, inkább pár lényegtelen külső körülmény, az alkalom ünnepélyessége s főleg az önzés csalja szemünkbe a könnyet, mint az elhunyt iránt való feltétlen szeretet. Pár napig felfüggesztettük rendes életmódunkat, fekete posztós szobában jártunk-keltünk, látogatókat fogadtunk, kik lehetőleg komor arcot igyekeztek felölteni; mi természetesebb, mint hogy kicsordul szemünkből a könny? Nem akarom sérteni az ember fájdalmát. Nem a könny drága gyöngyét sem! De váltig szeretném a nemes nedűt a pszichológia görebjébe önteni, melegíteni, elpárologtatni, szóval analizálni, s bizony mondom, nagyon sokan megdöbbennének, látván, mily kevés van abban a könnyben az igazi bánatból s mily sok esztelenség, mily sok ösztönszerűség és mily tömérdek önzés van benne!

Mit bánt hát bennünket, ha felharsog a trombita, s csattog a cintányér, és a dobról levonják a gyászfátyolt, miután eltűnt szemünk elől a koporsó? Azt hiszem, ez reánk, de még a halott legközelebbi rokonaira nézve sem lehet sértő. Gyönge érvnek tekintve azt is, hogy a halál szörnyűséges és komoly dolog, a legkomolyabb, ami e földtekén létezik, mert ez csak reánk vonatkoztatva az, s ez sem mindenkoron. Tudjuk, milyen a halál? Mért fogjuk rá, hogy éppen szomorú, mikor talán éppen az ember legnagyobb diadala? Nem, a koporsó mellől elhangzó diadalének valami mély szimbólum, mely rezgésbe hozza minden idegemet, s heves gyönyörre dobbantja szívemet!

A rejtélyt megoldani nem tudjuk, miért hát sírnunk? Ahol a mi sokat gúnyolt, de valóban nagyon hatalmas elménk semmire sem megy, ott a gyenge könyü sem fog segíteni. Semmi esetre sem, mert nagyon is erőtlen és természettelen! A halál legmegrázóbb ábrázolásait nem azokon a képeken leltem meg, hol az ember tomboló fájdalmát láttam dühöngeni a kihűlt porhüvely felett. Egy ember, ki merev és élettelen testvérére reátekint tágra nyílt szemmel és fehérülő ajakkal: íme, ez a halál reánk gyakorolt természetes hatása. Nem könyü, nem nevetés, csak végtelen szótlanság, talányos hallgatás, melynek éppen úgy nincs megfejtése, mint az elmúlásnak orvossága.

Miért nevezzük erkölcstelenségnek hát örömünk kitörését, hogy a földi bajok végre elmúltak? Ez nem oly természetes-e éppen, mint a bánat tombolása?

Igen, generális úr, mély elismeréssel jelentem be önöknek alázatos és keveset érő civil hódolatomat. Önök megoldották a legnagyobb problémát, ha nem is teljesen, legalábbis annyira, mint gondolkozóink és költőink. Szóljon tehát a zene, az öröm dala, s a test távozzék a sírba! Ön, százados úr, adjon jelt a kardjával, s a trombitás nagy tüdejéből fújja át az összes életkedvet a rézinstrumentumba, és zúgjon a mindent megoldó öröm mélységes akkordja. S azután azt sem bánom, ha ön, ó, százados úr, e mély filozófiai cselekedete előtt megvizsgálja, kinek nincs nyakkendője, és ki nem tisztította ki ünnepi kabátja gombjait...

Bácskai Hírlap, 1905. január 15.