Kosztolányi Dezső

Április bolondja

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-528-7

MOBI ISBN 978-963-453-540-9

TARTALOM

KÉT VILÁG

LIGETI ZENE

MÁRIA

KOMÉDIA

A CSILLAGÁSZ FIA

A KÖVÉR BÍRÓ

MESE A TENGERRŐL ÉS A SZEGÉNY EMBERRŐL

OZSONNA

NÉHÁNY LEVÉL A “ZÖLD NAPLÓ”-BÓL

ÁPRILIS BOLONDJA

KÁRTYA

A VÖRÖS SZÉK

VALAKI ÁLL A KÜSZÖBÖN

IBOLYASZÍNŰ ÉG ALATT

AZ ÓRÁS

EGY RÉGI, RÉGI TÁRCA

A VELENCEI VÁNDOR

A BÉCSI ASSZONY

ÖREGURAK

A CSÚF LÁNY

SZERETLEK

A MAGYAR FIÚ

FÉLIX

HRUSSZ KRISZTINA CSODÁLATOS LÁTOGATÁSA

LIDÉRC

KÉK GYÁSZ

HÍMEK

TIZENHÁROM GONOSZ KISLÁNY

A LÉGGÖMB ELREPÜL...

MENYEGZŐ

HÁROM ANGOL

CSAK EGY KIS FEHÉR KUTYA

A ROSSZ BABA KARRIERJE

VAKBÉLGYULLADÁS

KÉT VILÁG

A nászutasok este hétkor érkeztek vissza Nizzából. Az állomáson senki sem várta őket. Kiszálltak az elsőosztályú fülkéből, bérkocsira tétették a két sárga angol bőröndöt, és rögtön a lakásukra hajtattak. A gumikerekű elegánsan suhant végig a körúton, s a fiatalasszony a várakozástól kipirultan nézegette az esti Budapestet félig csukott szemhéja alól.

- Hol a lakásunk? - kérdezgette ezerszer is, és vékony porcelánujjaival törülgette az ablakra csapódó izzadságot.

Zsitvay hallgatott. Azután a kocsi robogott még egy darabig, bekanyarodott egy kis utcába, s egy térre gördült ki. Az orvos átölelte a feleségét, és megcsókolta.

- Itthon vagyunk.

Zsitvay oly könnyen emelte ki az asszonyt, mint a pelyhet. Erős, fekete magyar ember volt. Látszott rajta, hogy egész élete munkában telt el. Húsz küzdelmes év után végre kinyújtózhatott saját lakásában, melyet ízlésesen, selyemmel és állatbőrökkel párnázott ki. Örült az életnek. Majdnem kacagott a boldogságtól, mikor a sötét szobában ledőlt a süppedős pamlagra, és csöndben elszívta esti szivarját. A bútorok, a képek, mind oly kedvesek és ismerősek.

Az asszony trillázva repdesett a szobában. Zsitvay karon fogta, fölemelte, és sietve mutatta meg az új fészket.

- Ez itt a szalon.

- Ez a zöld az ebédlő.

- Ott van a hálószoba... itt a társalgó...

A fiatalasszony mohón itta be magába az új benyomásokat. Minden olyan különös és érdekes volt. Néhol még a friss festékszag is érzett. A társalgószobában virág illatozott, és halványkék lámpa égett. Otthon sohasem látott ily ablakokat, ily bútorokat, ily merész, új képeket. Minden csecsebecse egy új élet ismeretlen mámoráról beszélt. Az asszonynak fejébe szállt az öröm, lehemperedett a puhazöld, bozontos szőnyegre.

- Olyan friss, olyan selymes, mint a fű. Akárcsak mezőn lennénk...

Zsitvay kiragadta a porcelánvázából az ibolyacsokrokat, s a feleségére szórta:

- Itt vannak a virágok is. Virág esik... virág záporozik... - A szoba szagos tavaszában zajosan nevettek is, csókolództak, két féktelen, boldog gyerek.

Az asszony türelmetlenül rohant tovább egy kis szobába.

- Itt minden oly édes, oly ismeretlen!

Azután a kilincsre tette a kezét, és izgatott sietséggel tovább akart menni. Az ajtó zárva volt.

- És ez?

Az orvos kissé zavartan felelt:

- A rendelőszobám.

- Mutasd.

Zsitvay vállat vont, és nevetett.

- Miért?

- Akarom látni.

- Majd holnap.

- Kérlek, nagyon kíváncsi vagyok rá.

Az orvos összeráncolta a szemöldökét, és gondolkozott. Már a zsebébe nyúlt a kulcsért, de egyszerre valami mást gondolt. Karon fogta a feleségét, azután átölelte, és erősen, sokszor megcsókolta. Azt hitte, az este hangulatát megzavarná, ha végigmennének ezen a szobán.

Az asszony azonban odatapadt az ajtóhoz, és nem akart tágítani. A kulcslyukon bekukucskált.

- Itt egészen sötét van.

- Természetesen.

- Hideg csap az arcomba... Nem fűtenek benn?

- Ne képzelődjél. Menjünk.

- Várj csak. A sötétben valami acélállványt látok, meg egy üvegszekrényt. Mik ezek?

- Majd meglátod.

A kis asszony csüggedten vette le szemét a kulcslyukról, s sápadt, ideges és türelmetlen volt. Szemei forrón és nedvesen világítottak, és érezte, az első félreértés rögtön bekövetkezik, ha nem uralkodik magán. A titokzatos szoba küszöbje előtt állott. Egy idegen szoba, ahova nem volt szabad belépnie.

A társalgóba mentek át, s a férje zongorázni kezdett. A díványra ült. Lehunyta a szemeit. Millió és millió alattomos, sunyi kérdés férkőzött a szívébe. Egyhangúnak, kopogónak, gyászosnak tűnt föl neki a zene. Hidegen surrantak hozzá a fürge zongorafutamok, mint a rövid lábú gyíkok, és összeborzongott, mintha végigmásztak volna a nyakán, a karján, és mérges tajtékkal köpték volna be testét. Miért nem szabad bemennie a titokzatos szobába? Valami borzasztót sejtett. Egy hideg tónusú, barátságtalan szobát látott maga előtt, ahol garmadával hevernek a fényesre sikált tiszta ollók, vésők, fűrészek, csövek, tűk, kanalak, tükrök és más különös műszerek, melyek mind meleg emberi húsban fürödtek, s most is gyönge vérillatot árasztanak. A boldogságok fészke pedig e szoba mellett van. Ez lesz az ő otthona. Az orvosságszag beveszi magát a bútorokba. Kétségbeesetten küzdött a rémképekkel. Feje sápadtan billent hátra. A szoba rémületes feketeségben, tágan és szomorúan meredt reá. Olyan volt, mint egy örvény. A gyanútlan ismeretlen mosolyogva halad a márványszobros és pálmás szobákon át, s egyszerre csak belebukik a halálos ürességbe, a szenvedés és a kín szobájába.

Akkor eszmélt föl, mikor a férje már előtte állott, s a vállára tette a kezét.

- Álmos vagy?

Egy tompa és idegen hang felelt:

- Haragszom reád. Fáj, hogy bizalmatlan voltál.

Másnap az orvos már megkezdette rendelését.

Az asszony kíváncsi volt, hogyan telik el az első nap, és figyelt, kémkedett, a legkisebb neszre is fölrezzent.

Délután két órakor berregni kezdtek a csengők. Az inas egymás után bocsátotta be a betegeket a várószobába. Férje fölhúzta fehér kabátját, és magára fordította a zárat. Némán, nyugodtan várt. Zsitvay három óra hosszat volt a szobában. Az asszony elnyújtott, szaggatott nyögéseket, mély sóhajokat, köhögést és sírást hallott. Fehér ruhában, fehér arccal idegenül járkált a szobában, és egy ezüstcsövön erős és finom parfümöt permetezett a bútorokra. Ruháiból a perzsa liliom fejfájasztó illata áradt ki.

Öt órakor rendesen vége volt a rendelőórának. Zsitvay gyorsan átöltözködött, és kisietett a feleségéhez.

Az asszony fázósan húzódott el tőle.

- Megint ideges vagy - mormolta ilyenkor Zsitvay, és kedvetlenül legyintett a kezével.

Az asszony egy fotelbe süppedt, és onnan nézte a haragvó férfit. Fekete szemei villámlottak. Mindegyik lábdobaja egy kis mennydörgés volt. Fájt neki a nagy erő, és szerette volna a porban látni.

Gyűlölni kezdte az urát. Fájt a kézszorítása, a nézése, a hangja. Éjjel hangokat hallott, és táncoló színes foltokat látott maga előtt. Egyszer, midőn vörös bélű narancsot evett, azt hitte, hogy vértől pirosak az ujjai, és iszonyodva dobta el a narancs húsát, amely vérzett, mint egy tátongó, összemarcangolt seb.

A titokzatos szobába még mindig nem szabad volt belépnie.

Egy nap azonban idő előtt pattant föl a rendelőszoba ajtaja. Zsitvay felöltözködött, és elment hazulról. De a sietségben elfelejtette bezárni a szobát.

Az asszony dobogó szívvel lépett be, és rémülten hőkölt hátra. Aztán mohón tekintett körül. A szoba a sok fűrésszel, fúrókkal s háttérben a csontvázzal olyan volt, mint egy furfangosan berendezett kínzókamra. Kék, sárga és piros folyadékok álltak a kialudt benzinlámpák fölött. Ide jönnek tehát a szenvedők. Itt fetrengenek vérben és könnyben azok a sápadt betegek, akik az előszobában rémült szemekkel lesik az ajtó rebbenését, hogy ők is szenvedjenek a fekete ember kése alatt, aki kórházzá tette nászszobáját, s az összes emberi nyavalyáknak, fekélyes förtelmeknek találkozót adott benne. Rémület cikázott a szemeiben. Először nézett farkasszemet az ember feneketlen nyomorúságával. Valami halhatatlan bosszú keményítette meg a szívét. Az elkényeztetett úrileányok hahotájával, az egészségnek ösztönével gyűlölte ezt a betegszobát. Az arca, az ő kis gonosz arca pedig valami csúf mosolytól torzult el.

Aztán föltette a kalapját, és magára vette tavaszikabátját.

Künn langyos, márciusi délután volt. Vágyódott ki, az illatos, egészséges életbe, a kék levegőtengerbe. Lerohant a lépcsőkön, kiért az utcára. Haját elkapta egy csintalan szellő. Két boldog, álmodó szeme az enyhe égbolton tapadt, mely szelíden és kéken nézett vissza reá. Kicserepesedett száját megcsókolta a napfény. Itt jobb volt.

Este kilenc órakor jött haza. Az ura már az asztalnál ült, és várta. Szótlanul vacsoráztak.

- Mi a bajod? - kérdezte az ura.

- Semmi - felelte az asszony.

De belül valami mardosó kínt érzett.

“Őket jobban szereti” - gondolta magában.

Féltékeny volt rájuk. Ezt a féltékenységet még a káröröm se gyógyította, hogy most már tudja, mi van a titokzatos szobában. Másnap délután, mikor berregni kezdett a csengő, és az ura komor homlokkal tűnt el újra, megfájdult a feje, s szeretett volna az ajtó elé állni, és tárt karokkal fölfogni a betegek ostromát, akik jöttek, seregben tódultak oda. Csak annyit érzett, hogy ezek más emberek, és rútak. Rútak és követelődzők. Követelődzők és türelmetlenek. Egy idegen világ, amelyet ő nem ért meg, tehát gyűlöli.

Egy este megint együtt ült a férjével.

- Miről gondolkozol? - kérdezte Zsitvay.

- Vezess be, oda.

Az asszony szerette volna nyílttá tenni a harcot. Kíváncsi volt arra, miért nem szabad átlépni a titokzatos szoba küszöbét, Zsitvay azonban nem felelt. Fölkelt a székről, és vállat vont. Aztán végigsétált a szobán. Csak ennyit mondott:

- Hiszen olyan boldog vagy. Te sohase voltál beteg.

Így múlt el a tavasz és a nyár. Ősz felé egy szüreti mulatságra voltak híva. Az asszony a szabadban táncolt, kiizzadt és meghűlt.

A betegség eleinte egész jelentéktelennek látszott. De a láz nem akart alábbszállani. Szép kis feje elgyötörten, forrón, pirosan hentergett a fehér párnák között. Férje szótlanul ült az ágyánál. Először csak nappal. Azután éjjel is. Az összes szobák ajtaját kinyitotta, a rendelőszobát is, és az egész lakás egy nagy betegszobává változott. Zsitvay a rendelést beszüntette.

- Mért nem csengenek a csengők? - kérdezte az asszony egyszer délután, mikor felült az ágyában, és kifelé figyelt. - Mért nem mégysz hozzájuk?

- Kikhez?

- Hozzájuk... - mondta az asszony, és bágyadtan mosolygott.

Egy hónap után már szabad volt fölkelnie. Lesoványodott és megsápadt. Mikor benézett a tükörbe, alig ismert magára. Ez egy egészen új asszony volt.

“Sohase voltam ilyen szép” - suttogta magában. Aztán az urára gondolt. Az ő erős, munkás urára, és ezt mondta:

- Sohase volt ilyen szép.

Egy este az asztalnál ült, és a lábadozók csöndes mosolygásával piskótát mártogatott a konyakba.

Zsitvay mosolyogva jött ki a szobából, és megölelte.

- Most pedig megkapod a jutalmadat. Mától kezdve szabad bejönnöd velem a szobába. Abba a szobába.

A karját nyújtotta neki, és bevezette.

A hideg, idegen, barátságtalan szobát meg se ismerte.

Minden tündéri fényben ragyogott. Sehol se érezte magát oly biztonságban, mint itt, és szépnek látta az életet, és boldog volt, és örült, mintha egy nagy utazásról jött volna meg, és végre hazaérkezett volna. Mindenen a jóság őrködött. A tisztaság, a nyugalom, az új élet, az áldás és megenyhülés e fészkében kacagva járt-kelt, és dalolni szeretett volna, valami földöntúli ismeretlen dalt, amely minden titkot fölold és összeköti őt az urával és minden, minden jó emberrel. Könnyezve borult a vállára:

- Most már megértelek. De látnom kellett.

- Mit.

- Hogy engem is úgy szeretsz, mint őket.

Karácsony táján vendégeik voltak. Éjfél után bontottak asztalt. A vendégek a pezsgőtől mámorosan, szivarozva jártak végig a szobákban, s az asszony mosolyogva mutatta meg nekik a lakást.

- Az ebédlő.

- És ez?

- Ez az én szobám.

A kövér tanácsos a rendelőszoba felé mutatott.

- Ez pedig...

Az asszony a tanácsos piros, egészséges arcára tekintett, aztán az urára, és nem felelt. De a tanácsos úr és a többi vendégek okvetlenül látni akarták a rendelőszobát is. Be akartak törni ebbe a szentélybe, és körülhurcolni profán érdeklődéseiket, elnyúlni, emészteni és szivarozni az elviharzott szenvedések árnyékában. Az asszony összeborzongott. Aztán értően Zsitvayra mosolygott. Mintha egy közös titka lenne vele. Érezte a határt, ami ezt a szentélyt elválasztja mindentől, ami az egészségesek és betegek világát örökre elválasztja, s fázott a gondolatra, hogy idegen emberek lépnek ide szentségtelen cipőkkel, az egészségtől kegyetlen arccal, s megtapodják a szenvedők nyomait, és csöndesen eléjük állt fehér ruhájában, és határozottan fölemelte a kezét, és egy tiltó mozdulattal, amelyben erő volt és gyöngédség, oly hanglejtéssel, amelytől néhányan mindjárt visszahátráltak, olyan szemrebbenéssel, amelytől a piros arcú mérnök elsápadt, a kövér tanácsos pedig nyomban kijózanodott, csak ennyit mondott:

- Ide, uraim, tilos a bemenet.

1908

LIGETI ZENE

A fiatal fák közt ábrándosan csavargott a léha és kedves ligeti zene.

A fehérre festett padon egy fiatalember aludt. A támaszkodónak dőlve, halálos fáradtan engedte át magát a nehéz tavaszi álomnak. Sárga és éhes arcán undor fakult, s látszott, nagyon boldog lenne, ha sohasem ébredne föl. A tiszta, lombokon szűrt levegő vékony nyakán át szorgalmasan ömölt a sorvadó tüdőkbe, hogy a lesoványodott tagokba piros, egészséges vért küldjön. A picike üterek is vidoran ketyegtek. Csak az arc volt petyhüdt és sírba vágyóan szomorú. Szája kinyílott. A világoszöld árnyékban mély, fekete lyuknak látszott.

Ez az elkínzott, szegény alvó egy nyájas és nagyon szomorú csavargó volt. Olyan fájóan tudott nézni, hogy szinte bocsánatot kért a szemével, amiért világra született. Az igazat megvallva, maga is jobban szeretett volna már egy olcsó és becsületes fakoporsóban aludni, mint a hónapos ágyán, a Kissalétrom utcában. Mert a csavargó már nem is akart semmit sem ezen a világon. Csak pihenni. Utálta az ágyát is, ahol hajnalban egy sovány és fakó parasztmacska kétségbeesett nyávogással köszöntötte, s ezért gyakran aludt a ligetben, kemény padon, zöld, lélegző lombok között.

Most is a könnyű és léha ligeti zene ébresztette föl. Fölnyitotta szemét, de olyan zavart volt, mintha berúgott volna a sok-sok tavaszi levegőtől. Nézte a tavaszt, amely kavicsos utakon, ábrándos zeneszónál lejtett előtte, s nem törődött azzal, hogy egy embernek, aki véletlenül ott volt, pár hónap múlva a köztemetőben vetnek jó puha, fekete ágyat. Szegény csavargó nem is érezte a tavaszi káprázatot. Lehajtotta fejét, s azt hitte, késő, szomorú ősz van. És hiába nevetgélt körülötte a zöld, szikrázó reggel, úgy bámult reá, mintha fáradt, szeptemberi alkonyat lenne.

Lassanként ébredt föl. Először a szeme, azután a keze, majd elzsibbadt és a padhoz fásult háta is. Mikor végre egész testén átfutott az ébredés józanító árama, kinyújtózkodott, és a magasba nézett.

Egy szomorúfűz hajolt reá.

A csavargó tátott szájjal és pityergő arccal bámult a magasba:

- Szomorúfűz.

Sehol máshol, ameddig a szeme elért, nem látott a ligetben szomorúfüzet. Poros, szelíd akácok, elegáns nyárfák, önérzetes bükkök sorakoztak egymás mellé, de szomorúfűz sehol. Csak éppen őfelette búsult nehéz, fájdalmas melankóliával, mint egy harmatos tavaszi leány, aki vigasztalóan vállaira engedi hosszú, zöld fürtjeit, mintha lopva arcához akarna érni, s nagyon finoman és kecsesen letörülné róla az éjszaka árnyékait.

A csavargónak ez is fájt. Valami hideg borzongás szaladt végig a hátán arra a gondolatra, hogy egész éjjel e síri fa alatt pihent, akár egy halott, és töprengeni kezdett. Miért ült a szomorúfűz alá? Miért kellett éppen e padra támolyognia, mikor annyi más hűvös, kedves fa emel lombsátort a ligetben szegény, éjjeli vándoroknak? A csavargó hunyorított egyet, s valamit mormolt, olyanfélét, hogy minden úgy van legjobban, amint a véletlen bölcsessége rendezte. Azután lassan és szerényen csurogni kezdtek a könnyei.

A ligeti zene pedig pattogva, könnyedén tovább szólt. A liget is ébredezni kezdett már. Fiatalos asszonyok suhantak piros reggeli pongyolában a tóhoz, hajnali fürdésre. Finom, sápadt legénykék jöttek kialudtan, könnyedén fütyürészve. A locsolt téren zajos úri társaság reggelizett. Parfümös asszonyoknak finoman és előkelően udvarolt egy föltűnően fiatal tábornok. A kék levegőbe határozottan fúródott a drága cigaretták füstje.

A csavargó most már összebarátkozott a homállyal, és a szomorúfűzzel együtt szomorkodott. Lomhán nézte az életet, és hallgatta a zenét.

A részegítő, könnyű tavaszi muzsika lassan a fejébe szállt. Izmai acélosak lettek. Szemeiben kigyulladt a tűz. Fájni kezdett neki a sok vidámság. Vigyorgó napfoltok táncoltak előtte. Éles kacajok szúrták az agyvelejét. Összeszorult a torka.

A téren egyszerre hangos gyerekzsivaj harsant föl. Vagy tíz gyerek jött ki a villákból, megfésülten, tisztára mosdottan, ruganyos, merész lépésekkel. Tíz kis vasgyúró. Mindegyik kövér és egészséges. Némelyiknek mintha már enyhe kis pocakja is lenne. Mintha már az aranyláncot is lehetne látni a mellényükön. Ezek azok a fiúk, akikre az apjuk évente egész kis vagyont költ. Azért olyan merész és vad a szemük. Azért néznek reá oly sandán. Az orruk a karvalyé, az arcuk az éhes vércséé. Ezek fogják egyszer megfojtani az ő sápadt, csenevész fattyait.

A csavargó szédült.

- Ha most idejönnének...

És csakugyan jöttek. Mind a tízen. Pokoli zsivajban, őrült karikapattogás között, hancúrozva érkeztek az árnyas szomorúfűz alá. Az egyik egyenesen a padra ugrott. A többiek a csavargó háta mögé telepedtek. A zene csúfondárosan cincogva sikoltozott, s minden üteme lázas istenkáromlás és őrület volt már. Az erős, kövér úri gyerekek meg beléje csimpaszkodtak, mint a nadályok.

Szédült. Homlokán kidagadtak az erek, és torkaszakadtából ordított reájuk:

- Takarodjatok innen!

A gyerekek összenéztek. A csapat fele ijedten megszökött, a többi azonban csoportba verődve ingerkedni kezdett vele. Egyik a karika hajtóját hajította feléje. Másik követ dobott a padra. Egy szőke, kövér, tornainges pedig alig kétlépésnyire tőle reáöltötte a nyelvét.

Mindössze négyéves lehetett. Fehér, tejbe mosdatott, pimasz kis arca vigyorgott. A csavargó tántorogva állott föl. A csapat futni kezdett. Ő azonban utánuk vetette magát, és a tisztás szélén utol is érte őket.

Sovány keze belemarkolt a szőke, lobogó fürtjeibe, és rázni kezdte. Azután arcul ütötte. Erősen, mintha egy kemény, izmos férfit ütne meg.

Vad ordítás reszketett át a ligeten.

A csavargó füle csengett, és szeme káprázott. A ligeti zene léha akkordjai s a kábító gyermekvisongás egy zűrzavarba olvadt. Csak azt érezte, hogy végre bosszút állt sok-sok szenvedésért, hosszú évek irtózatos nyomoráért, s kevély örömben vert a szíve. Édesen és fáradtan lihegett.

Aztán azt látta, hogy egyszerre egy forrongó csoportosulás közepében állott. Bősz apák ugrottak eléje egy ingben, hanyag reggeli pongyolában, kipirultan. Dühösen ordítozó szájak köpték rá a szitkot, a szavak moslékját, a szemetet.

De ő csak mosolygott.

Végre jött a rendőr.

A csavargó bánatosan, lassan indult el a tavaszi fák között.

Léha és kedves ligeti zene kísérte.

1908