Kosztolányi Dezső

Boszorkányos esték

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2019

EPUB ISBN 978-963-453-531-7

MOBI ISBN 978-963-453-543-0

TARTALOM

A KŐIMÁDÓ

A BOSZORKÁNY

ŐSZ FELÉ
I.
II.

TAMÁS BOSZÚJA

ISTENITÉLET

A TELEFON

VERS-TÁRGYAK
HOLDFÉNY
AZ ÖREG KERTÉSZ
A VÁSÁRBAN
MAGÁNY
A BÖLCS ÁRNYÉKA
TÜCSÖKDAL AZ ÉJSZAKÁBAN
A TENGEREN
ÉJI DAL

SZOMBAT DÉLUTÁN

EGY HANG A SZOBÁBAN

A CSEH TROMBITÁS

ORRVÉRZÉS

ÁPRILIS ELSEJE

ÖT ÓRAKOR

SAKKMATT

KÁROLY APJA

LIGETI ZENE

ILIKE AZ ASZTALNÁL

A KÖVÉR BÍRÓ

HAJNALI PÁRBESZÉD

A HAMISKÁRTYÁS

VALAKI ÁLL A KÜSZÖBÖN

A CSILLAGÁSZ FIA

A KŐIMÁDÓ

Andria bátya köveket tör a Karsztban. A kőtörő sovány, vékony emberke; fekete a haja, fekete a szeme, fekete izomtalan lábszára, még az arca is koromfeketének látszik. Mikor negyven éves lett, végképpen elunta a legényéletet, egy este lement a szomszéd határba és igy szólt a fényes szemű Biancához:

– Te jó leány, te nagy, szelíd fekete leány, jőjj hozzám feleségül. Aranyakat hozok neked a hegyekből. Légy az enyém s annyi pénzt adok, amennyit csak akarsz...

A leány ránézett a szegény horvát szomorúan kalimpáló karjaira s majdnem elnevette volna magát, ha meg nem látja szemében a becsületes tüzet, mely aranyosra gyújtotta körülötte a sötétséget és úgy rátűzött, hogy szinte elállt a lélegzete. Nem is tudott ellentmondani neki; egy hét múlva szépen elbúcsúzott az atyafiaitól és Andria felesége lett.

A kőtörő egy ég benyúló sziklán lakott. A fából és vályogból összerótt házikót meztelen hegyormok párkányozták s a csend állandóan olyan nyomasztó volt azon a vidéken, hogy Andria a tetőre egy szélkereplőt tűzött szórakoztatónak, csiripelő fa-madárnak. Maga is többször félt ebben a kopár csendességben. Ember több napi járóföldre sem akadt. Mikor szürke hajnalban vállára vetette kőzúzó csákányát s a fenyvesek között a vasúti töltés elé ment, sokszor megállt s ijedten hallgatta szívé dobogását. Még egy madár se tévedt arra. A kietlen hegykatlanban egyedül a szívé dobogott életet akarva, életért kiabálva. Ez elcsüggesztette. Este azonban, mikor hazament, otthon találta az asszonyt és megvigasztalódott.

Tíz évig éltek igy, szótlanul, szomorúan, egyhangúan. A kőtörő még soványabb és feketébb lett. Megöregedett. Legalább is hatvanöt évesnek látszott. Időközben három gyermeke született s a nyomor most már teljes erővel rázta a törpe hegyi viskót. Az asszony megfőzte az ebédet, a vacsorát, ettek, lefeküdtek és unták az életet, unták a munkát, unták egymást. Bianca örökösen fekete szoknyát, fekete kötőt és fehér blúzt viselt. A hegyi lakók lassanként fakóak, soványok, bizalmatlanok, érdesek és kegyetlenek lesznek, mert a szirtek színtelen egyhangúsága az embert is megkövesíti.

Esténkint az asszony sandán tekintett az öreg emberre.

– Hol a pénz, öreg? Elhozta-e a pénzt, amit igért?...

Andria kétségbeesetten vágta le a csákányát:

– Nem látod, hogy egész nap töröm a hegyeket? Nincs, nincs.

Az asszony nevetett:

– Menjen maga, vén ember. Becsapott. Tudtam, hogy megcsal...

Ilyenkor a kőtörő leült egy szikla peremére és lelógatta lábait a szédítő mélységbe. A gyermekei – éppoly feketék és soványak, mint ő – éhesen visongtak a fehér sziklákon, mint a kövi sasok.

– Nézze a gyermekeit... Csupa piszok és rongy mindahánya. Mit csináljunk velük? Nem szégyenli magát?

A kőtörő vállat vont.

– Miért nem szerez pénzt? – kínozta tovább az asszony.

– Nem lehet. Nem akarják...

– Kik?

Az öreg összeráncolta szemöldökeit és száraz ujjával a messzeségbe mutatott.

– Ők. A hegyek. A hegyek kegyetlenek. Hiába töröm testüket a fejszémmel, a körmömmel, a homlokommal, visszavágnak, földrecsapnak, összetipornak. Nem akarják...

– Buta beszéd – mondotta az asszony és otthagyta.

A kőtörő maga köré gyűjtötte gyermekeit. Szeme sugárzott a félelemtől és erősen átölelte őket. Azután mesélt nekik a kőzáporokról, a hegyóriásokról, a vörös hasú, rém arcú sziklákról, akik agyonütik az embert, ha közelébe mer férkőzni és maga is megijedt a mesétől. Az alacsony kunyhóban valami ismeretlen vallás babonája kisértett.

Mikor künn zengett az ég s villámok nyerítettek végig a völgyekben, az öreg sápadtan figyelt:

– Halljátok? A hegyek haragszanak...

Fájt neki az asszony kegyetlensége. Nem is ült le a közös vacsorához, hanem vágott magának egy darab kenyeret s csendesen a sarokba kuporodott. Másnap azonban új kedvvel ment le a kő-pokolba. Úgy érezte, hogy most győzni fog és pénzt, sok pénzt visz haza az asszonynak. Lihegve, izzadva, nekipirosodva csapta csákányát a sziklákba, szemei szikráztak, lendülő karjai majdnem kificamodtak, a gőgös szirt azonban hideg csengéssel kacagta.

– Csak az asszony ilyen gonosz. Gondolta magában és tovább dolgozott.

Az ebédjét egyik porontya hozta ki, mert csak késő este ment haza, hogy ágyba dobja véres, öreg testét. Az arcán állandóan verejték ült, mintha könnyek lepték volna el, beesett szemei nedves tűzben égtek, jóllehet nem sirt, nem is tudott sírni sohasem. Vágta, verte, tépte, csikarta az irigy köveket és egyhangú hegyi nótákat dúdolt hozzá.

A hónap végén azonban megint kétségbeesetten szólt a feleségéhez:

– Nincs pénz. Nem bírom, nem bírom...

– Istentelen ember kelmed, azért nincs köszönet a munkájában.

Az öreg figyelt.

– Mondja mikor volt templomba? Faggatta az asszony.

– Régen, Bianca, talán talán akkor, mikor veled mentem a paphoz... Igazad van, imádkoznom kellene.

Azzal kiment. A templomba indult, de tétovázó, kimarjult lábai önkéntelenül is a hegyek közé vitték. A borús, novemberi alkonyat homályosan világította meg a völgyet. Andria csak ment, ment előre az alvó csendességben. Olykor kibukkant a szirtekből egy merev-fülű, kő-arcú manó és lopva rá sandított. Azután lenézett a szirtről. Egy feketeruhás öreg asszonyt látott, meggörnyedten, alázatosan, mintha nehéz köveket cipelt volna a hátán. A ruhája, csontos, gyökér-szerű arca szikla színűnek látszott s lassan, tévedezve mászott előre, mint a hegyek porszínű férge.

Andria szívé elszorult s zavaros szemeiben valami babonás rajongás csillant meg. Szeretett volna megalázkodni, mint még soha s lement a völgybe, a hegyek feneketlen mélységeibe. Körültekintett a szűk kő-skatulyában s a csupasz szirtfalak, a csend egészen megbénították. A völgy legfenekén térdreesett. Azt hitte templomban van. A jeges szelek vihorászva, őrülten fütyültek s a tűhegyes, karcsú szirtek úgy sivalkodtak, mint az orgonasípok. Mindenütt a hegyek, a kövek őrülete lebegett...

Andria imádkozott.

Egy szikla felé fordult, melynek egyik dudorodása az emberi szemre hasonlított és nézte, sokáig mereven nézte. Emlékeztetett ez a szirt a sörényes oroszlánra, meg a karthágóiak vicsorgó Dágon-bálványára is, de a kőtörő ebben a pillanatban megértette, hogy az egyedülvaló, vért és életet kívánó kőisten áll előtte és leborult a földre.

Imádta a követ, az istent.

Az asszony egész éjjel várta otthon. Hajnali három órakor végre valaki kopogott az ajtón.

– Te vagy az Pietro? – kérdezte mosolyogva Bianca.

– Én.

– Nem láttad az uramat? Még mindig nem jött haza!

– Nem is jön. A sziklák között holtan találtam meg.

Az asszony kinyitotta az ajtót, beengedte a daliás olasz legényt és elfújta a lámpát.

A BOSZORKÁNY

Abban az időben izgatott, zavaros mesékről suttogtak a kisváros házaiban. A farsang vége felé járt már. A frissen esett hó bortól és vértől piroslott. Kora hajnalban sápadt emberek részegen, hadonászva estek neki a kapunak és a város vén korhelyét egy reggel a piszkos hóban, megfagyva találta a sarki rendőr. Felkelt a nap, vöröses pára szüremlett szerteszét s mindjárt ferde szájú, ijesztő, síró álarcok vigyorogtak az emberre, annyi tarka ringy-rongy és bolond cafrang, hogy az ember fejéhez kapott és szerette volna elhesselgetni magától az eszeveszettség e víg gyászát. Este aztán titokzatos emberek kukkantak be az ajtón, akikről senki sem tudta bolondok-e, vagy csak bolondoznak. A gyerekek gyertyát gyújtottak a kivájt tökben és rémült nevetéssel táncolták körül. Ez a nevetés elhangzott a nedves udvarokig, a kamrák és benyílók homályos mélységéig s mindenütt fájó nyilalást keltett a szívekben.

Anna, a fiatal, fehérbőrű szolgálólány mindezt remegve nézte és a szívére szorította a kezét.

Egy parasztszéken ült a konyhában. Csend volt. A lámpa rápislogott az öregebbik cseléd durva arcára, mely figyelmesen, komolykodva egy nagybetűs könyv fölé hajolt. Látszott, hogy nem érti, mit olvas. Nemsokára le is tette a könyvet. Nagyot ásított és száját eltakarta idomtalan kivörösödött kezeivel.

– Nem fekszel le Anna? Kérdezte tőle, amig elfojtotta az ásítást.

– Nem merek... Nem birok...

Anna félt. A szentkép előtt meggyújtotta a mécsest és letérdepelt imádkozni.

Fiatal, szőke fejében azonban csak továbbra is a farsang sötét mende-mondái kavarogtak. A szomszéd cselédleány tegnap azt mesélte, hogy a pincében boszorkány járt, egy fehér, töpörödött vénasszony, aki úgy cincogott, mint a patkány. Azután felszökött a konyhába, sót kért és az inas mellét véresre szopta. Mikor végre balkézzel kiseprűzték, az ajtóban még egyszer visszafordult és csúnya, szőrös kezével megfenyegette őket.

Anna nem bírta magát tovább türtőztetni. Felkelt. Az öreg cselédhez futott és átölelte:

– Félek.

Sokáig bámultak a lámpa világába. Mind a ketten némák voltak.

Az óra sétálója nagy köríveket rajzolt a falra.

Az öreg cseléd szürke szemei kémlelve meredtek reá. Anna felemelte tekintetét s belebámult ezekbe az üres, szomorú szemekbe.

Igy néztek egymásra sokáig: szótlanul és mozdulatlanul.

– Csak azt szeretném tudni, hogy igaz-e? – kezdte meg a beszédet Anna.

– Való igaz, lányom. A gonoszlélek kisért most mindenütt.

Anna összeborzongott. Elővette az imádságos könyvet, ahonnan a szent zsoltárokat szokta énekelni. Hangja elcsuklott a félelemtől.

A tűzhelyen egy fazék bugyborékolt; várták, míg felforr a víz.

Az óra kegyegett.

– Te – szólt Anna rekedten – láttad?

– Láttam – felelt a vén cseléd és maga is megremegett a hangjától. Mintha valami fehérség suhant volna el. Kétszer bólintott, aztán elment.

Keresztet vetett magára.

Aztán reszketve feküdtek le mind a ketten.

*

Ettől az esettől kezdve Anna félni kezdett. Félt az éjszakától, a sötét szobáktól, az üres terektől, félt mindentől. Ha esténként a kis benyílóba kellett mennie fáért-miért, mindig torkon ragadta ez az őrült, babonás félelem. A pincétől meg éppen rettegett. A seprők megett egy-egy boszorkányt sejtett, a sötét kút meg mint valami boglyas szörny meredt reá. A kamrák szük rácsai közül ezer és ezer fehér boszorkány-fog vigyorgott ki.

Anna már fényes nappal is félt. Nótázó kedve elmúlt, szemei beestek.

Egy este azután berohant a konyhába és a fiókból kivette a széles pengéjű konyhakést.

A keblébe rejtette.

*

Farsang utolsó napja volt. A hegedűk álmosan cincogtak, a duhaj nóták lassan belefulladtak a borba és a mámorba. Az utcán széttépett álarcok hevertek.

Anna egy pillanatra betekintett a szalonba. A kályha kihült már. Az asztalon egy égő gyertya szomorkodott, az ágyon, a széken egy frakk, egy mellény, egy-egy nyakkendő.

Lement a pincébe szénért.

Sötét volt. Ment, ment előre. A nagy csendben hallotta léptei zaját és szívé hangos dobogását. Úgy vergődött szegény kis szívé, mint fogoly madár a tőrben. A sötétség alakjai egy darabig reámeredtek, majd mozogni kezdtek s ebben a mozgásban követte őket a pince, a ház, az egész világ és azután minden összefolyt a szemei előtt.

Egy régi karosszék a homályban olyan nagyra dagadt előtte, mint egy vén boszorkányégető vaskemence. Az ecetes üvegek vár-vívó óriásokká lettek.

Ijedten kérdezte:

– Ki az?

Senki sem felelt.

Elérte a kutat. Lábai alatt megzizzent a szalma. Azután újra valami hangot hallott. Vagy képzelődött csak?... Lehet... Megállt. Csak a szívé dobogását hallotta... semmi mást. De újra egy mozdulat... Most már léptek közelegnek... tisztán hallható, suhanó léptek. Valaki jő.

– A boszorkány, a boszorkány!

Anna hátrahőköl. A fekete, undok alak átkarolja erős karjaival és meg akarja fojtani.

Anna arcizmai kifeszülnek, orrcimpái remegnek, erei kékek a vértől. A vére tűz.

– Most... most kell tenni...

A kétségbeesett tülekedésben erejének tudatára ébred. A boszorkány utálatosan lágy, illatos kezeit lefejti magáról, de a birkózásban ő lesz a vesztes. Egyszerre azonban felcikáz agyában egy gondolat. A kebléhez nyúl. Görcsös ujjai őrült erővel kapaszkodnak be a kés fokába és a másik pillanatban mélyen repül a penge a húsba. A fekete alak hátra esik... Bordái ropognak... Valami csuklás és köhögés hallatszik, majd egy hörgés és egy sóhaj.

Aztán csend és sötétség...

Anna vár. A kés véres pengéjét villogtatja. A pince fekete és meleg, mintha híg vér öntötte volna el. A torka elfullad. Levegőért kapkod. Aztán elindul, fut, rohan, menekül.

A konyhába ér és őrült örömmel kacag.

– Megöltem a boszorkányt!

*

Másnap ködös, hideg farsang utáni reggel. Üres poharak és kisirt szemek. A lerongyolódott, cifra jelmezek gazdátlanul hevernek s szürke hamu szállong rájok. A korcsmákban síró leányok, leégett gyertyák. Gyász és szomorúság mindenütt. A pincében egy fiatal gyereket találnak selyemmellényben, földes, vértől átázott hajfürtökkel, kinyílt szemmel, holtan. Halvány, úri szája alázatosan csókolja meg a pince földjét.