Keresd a szerző ajándék novelláját:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Négyszáz nap szabadság, 2017

Lefelé a folyón, 2018

Reményszimfónia, 2018

Copyright © Sienna Cole 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-26-7

Bullying: A megfélemlítés ismétlődő agresszív magatartás, melynek célja a másik ember szándékos bántalmazása (fizikai vagy mentális formában). Az egyén olyan viselkedése jellemzi, amellyel egy másik fölött hatalomra tehet szert. [Besag, V. E. (1989) Bullies and Victims in Schools. Milton Keynes, England: Open University Press]

1.

Tim Ellis tudta, hogy aznap meg fog halni. Enyhe izgalom borzolta a halántékát, de félelmet nem érzett – ez az érzés már eltűnt belőle, csak tompa lüktetést tapasztalt a gyomrában, és gyűlöletet, mely lassan ölő, halálos méregként áradt szét az idegpályáin. Közönyös mozdulatokkal öltötte magára a leggyakrabban viselt, fekete farmerjét és a szürke, Adidas logós kapucnis pulóvert, amit az anyja tegnap vasalt ki frissen. Felhúzta a kopott, megviselt tornacipőt, összefogta a tarkóján vállig érő, sötét haját, a végére már csak a vastag, fekete keretes szemüveg maradt. Az ágyán ott hevert az iskolatáskája és a gitártokja. Teljesen felesleges volt magával vinnie a teljes felszerelését, mégis rutinszerűen bepakolt a hátizsákba, még az anyja által sebtében összedobott uzsonnás dobozt is elsüllyesztette benne. Mindenki más úgy hitte, hogy ismét egy átlagos hétköznap reggele virradt rájuk, de ő a zsigereiben érezte a bizonyosságot, hogy ma mindennek vége. Az egész élete eldőlt, amikor a gitár helyett egy Marlin 336C típusú vadászpuskát helyezett a tokba.

Még egyszer, utoljára végignézett magán a tükörben. A szeme acélosan csillant, de üres volt, mint egy elhajított konzervdoboz. Felkapta a táskákat, majd elindult a kijárat felé. Odaköszönt az anyjának, aki a reggeli mosogatás befejezésével igyekezett. Az apja már a garázsban állt menetkészen – csak egy futó pillantást vetett megtermett, izmos alakjára, ami csakhamar eltűnt a volán mögött. Samet már nem látja; két hete találkozott vele utoljára. Csupán egy röpke gondolatot pazarolt rá, mielőtt ráfordult az iskola felé vezető útra. Hat óra negyvenöt volt.

A Lincoln Way-en buszra szállt, öt megállót utazott, és közben azon gondolkodott, vajon bárki is sejt-e valamit a szándékairól. Vajon az az idős nő, aki rosszallóan megbámulta, mikor felszállt, érez valamit? Vagy azok a lányok, akik elfintorodva végigmérték? Dögöljenek meg mind! Az összeset kinyírhatná. De Tim nem szándékozott eltérni az eredeti tervétől. Elfordította a fejét, és az útra szegezte a tekintetét. A busz behajtott a Golden Gate Parkba. Utoljára látja ezt a kibaszott parkot a kibaszott fáival és a kibaszott emberekkel, akik le se szarják az egészet. Megkönnyebbülés lesz mindezt maga mögött hagyni.

Megnyomta a leszállásjelzőt, majd a Balboa utcánál leszállt a buszról. Innen gyalog folytatta tovább az útját az iskola felé. Pontosan nyolcszáz méter – rengetegszer megszámolta már. Egyedül a számok kísérték útján; velük társalgott, őket ismételte magában, ahogy vonszolta magát sorsa rideg aszfaltcsíkján. Gyorsan túl akart esni az egészen; precízen és előre megtervezetten cselekedett. Átvágott a parkolón, majd kettesével szedve a lépcsőfokokat, felszaladt a főkapuhoz. Még meggondolhatta volna magát, de nem tette: vállán a gitártokba rejtett vadászpuskával belépett az épületbe, majd beregisztrálta magát a recepción.

– Jó reggelt, Miss Mullany – köszönt udvariasan a portásnak.

– Jó reggelt, Tim! Szép napot!

Tim rámosolygott a nőre, majd továbbsietett a mosdók felé vezető folyosón. Errefelé még nem jártak sokan, a gyülekezet az iskola előtti téren és az aulában összpontosult. Tim pontosan tudta ezt, és azzal is tisztában volt, hogy ki tud mászni a fiú-WC ablakán az udvarra úgy, hogy senki ne vegye észre. Ő még soha nem tette ezt, de akik most minden másnál jobban betöltötték a tudatát, igen. Felhúzta az ablakot, majd átvetette a lábát a párkányon, és már kint is volt az udvar betonozott talaján – előtte a hatalmas focipálya, távolabb a melléképületek sora. Halk léptekkel a hátsó kerítés felé szaladt; a szíve a torkában dobogott, és végre megérkezett a félelem, ami most csak még jobban felajzotta, kiélezte az érzékeit.

Csütörtök reggelente mindig itt voltak. Elbújtak a pirosra meszelt fal egyik beugrójában, ahol a konténerek mögé húzódva nem vette észre senki, hogy elszívnak egy cigarettát. Szigorúan csak egy szálat – aztán jöhetett a mentolos rágó és az Old Spice. Tim már látta szél borzolta hajukat a konténer horpadt fémteste mögött. Ledobta válláról az iskolatáskát, majd a gitártokba nyúlt, hogy a kezébe fogja a fegyvert. A töltények már a tárban voltak – .35 Remington típusú lőszerek. Tudta, mit csinál. Elhajította a feleslegessé vált tokot, és a vállához szorította a puskát. Még egyszer a szemükbe akart nézni; látni akarta a legyőzöttséget, a félelmet és a pánikot az arcukon. Odalépett a szeméttároló mellé, és célzott. A beszélgetés egy pillanat alatt elhalt, és négy döbbent szempár meredt rá. Tim nem várta meg, míg reagálhatnak a hirtelen támadásra, csak tüzelt. A bemélyedés a falban csapdává vált, ahonnan nem volt többé menekvés.

– Basszátok meg, ti mocskok! – szakadt fel belőle a lövésekkel együtt. – Dögöljetek meg! Dögöljetek meg!

A töltények hangos robbanásokkal szelték át a levegőt és csapódtak be a védtelen testekbe, hogy véres ronccsá zúzzák azokat. A félig szívott cigaretta a betonra hullt, majd egy pillanat alatt átázott és elaludt az egyre terebélyesedő vértócsában. A perc töredéke alatt vége volt; már csak a halál mázsás súlya telepedett az üres udvarra, és a nyers, fullasztó szag minden pórusába befurakodott.

Pusztító erejű adrenalinlöket robbant fel a gyomrában, ahogy felfogta a tette véglegességét. A falhoz préselte magát, és hagyta, hogy elárassza a pánik. A fegyver kicsúszott a kezéből, ő pedig a földre huppant, és próbálta lecsillapítani ziháló lélegzetét. A testét izzadság borította el; hosszú haja nedvesen tapadt a halántékára, és hányingere támadt. Nem tehetett ellene semmit: az életösztöne automatikusan kapcsolt be, soha nem ismert erőt szakítva fel belőle.

Kikémlelt a rejtekhelyéről, az iskola irányába. Számított rá, hogy az iskolában szolgáló rendőr hamarosan megjelenik az udvaron, és már látta is, ahogy pisztolyát maga előtt tartva araszol arrafelé, ahonnan a lövéssorozat hangját hallotta. Fogalma sem volt, mennyi idő telhetett el; egyszerűen elveszítette az időérzékét. Csak azt érezte, hogy valami legyőzhetetlen erő menekülésre kényszeríti, és az egyetlen egérút a kerítésen át vezet. Át kell másznia rajta, és ha kijut az utcára, talán felszívódhat, mielőtt kiér az erősítés.

– Tegye le a fegyvert, és jöjjön elő! – közeledett lassan az egyenruhás férfi. – Helyezze a földre a fegyvert, és rúgja kijjebb, hogy jól lássam! Nem esik bántódása.

Tim erősen zihált. A rendőr egyelőre nem látta őt, így helyzetelőnyben volt. Cselekednie kellett. Felkapta a fegyvert, egy pillanatra kihajolt a konténer mögül, és lőtt. Hallotta a találat összetéveszthetetlen hangját és a nyomában felharsanó fájdalmas ordítást. Eltaszította magát a faltól, majd rohanni kezdett. Elszaladt a földön fekvő férfi mellett, aki a bal combját szorítva vergődött a betonon, messzire elrúgta a pisztolyát, majd felpattant a drótkerítésre, és vad, ösztönös mozdulatokkal mászott felfelé. A hátára akasztott Marlin akadályozta, de képtelen volt megválni tőle. Nélküle meztelennek, védtelennek érezte magát. Úgy érezte, még szüksége lehet rá, és arra az egyetlen golyóra, ami a tárban maradt.

Közelinek tűnt a megváltás, de elkésett. Rendőrsziréna vijjogása tépett a levegőbe, és már látta, ahogy bekanyarodnak a sarkon, majd lefékeznek a focipálya mögött. Átlendült a kerítés felett, majd a rideg betonra puffant. A becsapódás erejétől bénító fájdalom szántott végig a bal karján, de még ez is jelentéktelennek tűnt abban az őrületben. Tűnj el, tűnj el innen – szólította fel üvöltve egy belső hang, és ő engedelmeskedve rohant a szabadulás reménye felé. De nem vezetett már arra út, a rendőrök körbevették, fények villogtak a szemébe, és fegyverek meredtek a mellkasának.

– Állj! – hallotta a kiáltást. – Fegyvert eldobni! Ismétlem, fegyvert eldobni!

Timben csak ekkor tudatosult, hogy még mindig rajta lóg a Marlin. Fejben végigjátszotta a mozdulatsort, amivel magához ragadja, megtámasztja, és az ujja megtalálja a ravaszt. Egy másodperc csupán – ennyire lenne szüksége. Az agya tüzelni akart, és az izmai egyszerűen engedelmeskedtek neki. Úgy helyezkedett, hogy a lehető legkönnyebben hozzáférjen a puskához.

– Dobd el a fegyvert, fiam!

Álomszerűnek, szürreálisnak érezte az egészet, mintha részeg lenne. Tényleg megtörtént? Tényleg túl van rajta? Hirtelen abban sem volt biztos, hogy valóban itt áll, és nem csak hallucinál. Minden elveszítette a jelentőségét, semmi sem volt fontos többé. Valami elszakadt benne, és egy pillanatra még a nevetés is megkörnyékezte.

– Szarok rátok, seggfejek! – kiabálta vissza egy hang a torkából.

– Háromig számolok, utána kénytelen leszek lőni – figyelmeztette az egyik rendőr. Tim nem látta, melyik beszél hozzá, túl sokan voltak, és az alakjuk összemosódott a szeme előtt. Hol hagyta a szemüvegét? – jutott eszébe. – Valahol biztosan leesett.

– Csinálj, amit akarsz, rohadék! – vicsorított, majd a pillanat töredéke alatt újra felemelte a puskát, és találomra a rendőrsorfalba lőtt. A lövés hangja mintha ezernyi felületről pattanna vissza, hirtelen megsokszorozódott. Mindenhonnan hangos pukkanások sorjáztak felé, és ő értetlenül szemlélte a történéseket, mintha valahonnan messziről figyelné egy páholyból. Képtelen volt felfogni, mi történik a testével. Mi ez az éles fájdalom? Honnan jön a vér? Hogyan került hirtelen a földre? Nem értette, csak azt tudta, hogy valami kiragadta az irányítást a kezéből, és végleg elvesztette a hatalmát a saját élete felett. Ismerős volt ez az érzés. Nem is ijesztő, inkább csak… megszokott. Aztán sötétség borult a tudatára.

2.

Eric Hadley aznap reggel nem ment iskolába. Ébredés után gyengének érezte magát, fájt a torka, és amikor az anyja ráparancsolt, hogy mérje meg a lázát, a digitális kijelző 38,2 Celsius-fokot mutatott. Aznap angoldolgozatot írtak, amit Eric nem szívesen mulasztott volna el, de az anyja hallani sem akart róla, hogy kikeljen az ágyból. Felajánlotta, hogy délután elviszi őt az orvoshoz, pedig a rendelő csak két háztömbbel volt arrébb, ahova Eric még betegen is könnyűszerrel elsétálhatott volna. Carol mindig is túlaggódott mindent, ha az egyetlen fiáról volt szó, még most is, hogy az lassan betölti a tizenhetedik életévét. Eric kelletlenül vette be a lázcsillapítót, majd néhányat kortyolt a még forró citromos teából. Carol még egyszer ellenőrizte a homlokát, aztán óvatosan behúzta maga mögött a szobaajtót.

Lábujjhegyen a földszintre osont, és útközben a faliórára siklott a pillantása: még maradt egy órája, mielőtt el kell indulnia a ruhaboltba, ahol üzletvezetőként dolgozott. Az épp elég, hogy összeüssön egy gyors ebédet Ericnek, így nem kell majd betegen fogadnia a pizzafutárt. Átnézte a hűtő tartalmát, majd nekiállt felszeletelni a csirkemellet, miközben feltette főni a tésztát.

Bekapcsolta a konyhai tévékészüléket, amiben egy délelőtti sorozat futott éppen. Carol csak fél füllel figyelt oda, a gondolatai már a napi teendői körül jártak, és eszébe jutott, hogy be kéne telefonálnia az iskolába, hogy igazolja a fia hiányzását. Megkereste a titkárság telefonszámát, aztán közölte a vonal túlsó oldalán lévő női hanggal, hogy Eric az ő tudtával marad ma távol, és visz majd orvosi igazolást, ha legközelebb megy. Nem, semmi komoly, talán csak egy kis megfázás, de azért jobb, ha most pihen. Az ilyen nyavalyák könnyen fordulhatnak valami sokkal komolyabb betegségbe, ha nem kúrálja ki magát az ember. Természetesen, a barátai majd elküldik neki a tananyagot.

Elégedetten tette le a telefont. Úgy érezte, lassan egyenesbe jön az életük, még ha ilyen apró kellemetlenségek árnyalják is. Talán most, talán itt tényleg megtalálják azt az otthont, amire mindketten vágynak. Elmosolyodott, és tovább vagdosta a húst. A rutinos mozdulatok és a szappanopera duruzsolása a háttérben a biztonság melegét idézte fel benne.

Aztán hirtelen valami megmagyarázhatatlan dolog szakította félbe pillanatnyi békéjét. Egy másodpercig el sem hitte, azt gondolta, mélyen eltemetett félelmei űznek csúfot belőle, de a tévében futó rendkívüli hírek szaggatott, izgatott hangjai nagyon is valóságosan zilálták szét az eddigi harmóniát. Kővé meredten bámult a képernyőre. A Washington High fehérre és szürkére meszelt falai tűntek fel a szeme előtt. „Most kaptuk a bejelentést, hogy a San Franciscó-i George Washington középiskolában fegyveres támadás történt. Jelenleg még semmit nem tudunk sem a merénylő, sem az esetleges áldozatok kilétéről” – hadarta a bemondó. – „Még alig ocsúdtunk fel a két hónapja történt, tizenhét halálos áldozattal járó floridai merényletből, az erőszak ismét felütötte fejét egy oktatási intézményben. Idén ez a tizennyolcadik iskolai lövöldözés az Államok területén.”

Carol remegő kezéből kifordult a kés, és fémes koppanással a padlócsempére hullott. Képtelen volt felfogni. Talán fél órája telefonált be a Washington High titkárságára.

– Eric! – szakadt fel a torkából az üvöltés. Semmi másra nem vágyott, csak hogy a karjába zárja a fiát, és hálát adjon a sorsnak, amiért vele lehet, amiért az égiek úgy rendezték, hogy aznap betegen ébredjen. Ellökte magát a munkapulttól, és kirohant a kis helyiségből. Eric a lépcső alján állt, a bemondó szavai valószínűleg eljutottak hozzá is, és kikényszerítették az ágyából.

– Eric – lehelte Carol, ahogy végignézett rajta. A fiú szája elnyílt a döbbenettől, arca hamuszürkévé vált, és a nő tekintete elborzadva siklott a lábfejénél egyre terebélyesedő vizelettócsára.

3.

Mike Marshall nyomozó látott már egyet s mást, mióta a rendőrség kötelékében szolgált, de amikor aznap reggel megkapta a „Washington High” ügyet, úgy érezte, mintha lavina alá szorult volna: a levegővétel egyszeriben nehézzé vált. Fiatalkorú áldozatok brutális halálával szembesülni különben sem egyszerű, de a védett helyeken történt gyilkosságok – mint amilyen egy iskola is – ezerszeresen megnehezítik a helyzetet. Épp a védettség illúziója az, ami ilyenkor egy csapásra szertefoszlik: mintha valaki az anyaméh puha biztonságában törne rá a magzatra, és tépné ki onnan. Senki sem számít ekkora gaztettre – még a több századik alkalom után sem. Egyszerűen szemet hunyunk a lehetőség felett, hogy aznap talán épp a mi biztonságos terünkbe tör be valaki, és szakítja ezernyi vérző darabra.

Az előzetes információk alapján úgy tűnt, hamar túl lesz a dolgon. Az ügy a napnál is világosabbnak tetszett: egy újabb kamasz, aki megroppant a súly alatt, amit a társai, az iskola, a család, a társadalom, vagy a jó ég tudja, mi rótt rá. Majd ő kideríti, és ha lehet, minél gyorsabban. Már az intézmény felé vezető kocsiúton érezte magán a nyomást: szinte pörögtek a szeme előtt a szalagcímek, a fülében pedig ott csengtek a tévé- és rádióműsorok hangzatos felvezető szövegei. A nyilvánosság vihara már most feltámadt, de ez még csak előszele annak, ami a következő huszonnégy órában kezdetét veszi, és tombolva végigsöpör az egész országon.

Négy óra telt el a lövöldözés óta. Az épületet evakuálták, és a diákokat átszállították a legközelebbi iskolába, ahol találkozhattak a családjukkal. A tévések követték a tömött iskolabuszokat, és befurakodtak a rémült szülők felbolydult tömegébe, hogy elcsíphessék a félelem és a terror felkavaró pillanatképeit. A Washington High egyszeriben kísértettanyává vált a lezárást jelző rendőrségi szalagok mögött. Csak a tanúként kihallgatható dolgozók és a helyszínelőcsapat tagjai maradtak az épületben.

Mike befordult az iskola parkolójába, majd leállította a motort. Egyszeriben felelevenedtek benne a saját, húsz évvel korábbi emlékei, amikor még tejfölösszájú nebulóként ült a padban. A világ odakint rohadt, de bent rend volt – bármilyen kényszerű és gyűlölt is, de mégiscsak rend. Mintha egy makacs kórság rágná az élet szövetét, és eljutott volna a legsebezhetőbb rétegig is, alattomosan betörve a sejtek magjáig, és megmérgezve maga körül mindent. Nem tudott úrrá lenni a világvége-hangulaton, ami rátelepedett. Cigarettára gyújtott, majd átvágva a kihalt folyosókon, az udvar felé vette az irányt. A nyombiztosítók még mindig dolgoztak a tetthelyen.

– Marshall, gyilkosságiak – nyújtotta a kezét a helyszínelőcsapat vezetőjének.

– Gabrick őrmester – viszonozta a férfi, majd Mike kezébe nyomott egy bontatlan, steril gumikesztyűs tasakot.

– Mit tudunk?

– Négy fehér, tizenhat-tizenhét év körüli fiú. Az azonosításuk a jelenléti ív alapján már megtörtént. – A tanulóknak minden reggel be kellett jelentkezniük a portán, és az aláírásukkal igazolni, hogy beléptek az intézménybe. – Az első óra előtt szöktek ki az udvarra a fiúmosdó ablakán keresztül, mivel az ajtókat ilyenkor még zárva tartják. El akartak még szívni egy cigit csengetés előtt – mutatott a férfi a vértócsában ázó, gyűrött szálra. – Eljöttek a focipálya mellett, majd elrejtőztek itt, a konténereknél.

Mike elővette a jegyzetfüzetét, hogy rögzítse a hallottakat.

– Valószínűleg ez valami rituálészerűség lehetett – gondolkodott a férfi. – És a gyilkos is pontosan tudott erről. Néhány perccel később érkezhetett, még ő is a csengetés előtt. Szintén ugyanazt az útvonalat használta.

– Ő is bejelentkezett a portán?

– Igen – válaszolta a férfi, mire Mike hümmögött. – Ebben a gitártokban hozta a fegyvert. – A nyomozó szemügyre vette az elhajított, szétnyitott gitártokot.

– Egyelőre annyit tudunk, hogy egy Marlin vadászpuska – folytatta a helyszínelő. – Az elkövető körülbelül három-négy méterről vehette őket célba. Az áldozatoknak esélyük sem volt elmenekülni, csapdába estek a kerítés és a konténerek között. A gyilkos célzott lövéseket adott le, gyakorlottan használta a fegyvert.

Mike most a fekete nejlonnal letakart holttestekhez lépett, leguggolt, majd óvatosan felhajtotta az anyag szélét. Amikor feltárult előtte egy szétroncsolódott, véráztatta arc, egy pillanatra elfordult, hogy visszanyerje a lélegzetét.

– Nem túl szívderítő látvány – nyugtázta a helyszínelő.

– A kurva életbe…

– Kettőt a fején ért találat, egyet a mellkasán, a negyedik, aki már kapcsolt és megpróbált volna menekülni, kapott egyet a vállába és a hátába is.

– Előre kitervelt kivégzés volt – motyogta maga elé Mike, miközben lejjebb húzta a nejlontakarót, és futólag szemügyre vette a halott fiúkat.

– A srácoknak szar napjuk volt – biccentett a férfi.

Mike megcsóválta a fejét, de nem válaszolt az ízléstelen megjegyzésre. A szarkazmus az egyetlen védelem, ami segít ép elmével túlélni ezt a melót, és ezzel ő is pontosan tisztában volt. Az iskolai lövöldözéses ügyek ez idáig elkerülték, de most már kezdte kapiskálni, miért tartottak annyira tőle a kollégák. Szépen beletenyerelt a szarba.

– Mi van még? – terelte el inkább a szót.

– Az elkövetőnek a jelek szerint nem volt konkrét menekülési terve – folytatta a helyszínelő. – Szinte alig mozdult arrébb a tetthelyről, mire megérkezett a rendőrség. Valószínűleg sokkot kapott, de az is elképzelhető, hogy önmagával is végezni akart. A lövések hangjára az iskolában szolgálatot teljesítő rendőr ellenőrizte a biztonsági kamerákat, felfedezte a tetthelyet, és azonnal erősítést kért, miközben ő maga a helyszínre indult. – Mike körbehordozta a tekintetét a konténerek melletti raktárépületen, majd hosszan belenézett a rámeredő kamera objektívjébe. – Elmondása szerint az elkövető észlelte a közeledését és lőállásba helyezkedett, mire ő többször is felszólította a fegyver letételére. A fiú ekkor rálőtt, és eltalálta a bal combján, majd megpróbált átmászni a kerítésen, a vállára akasztva a fegyvert. Nem egyszerű mutatvány.

– Mégiscsak bekapcsolt az életösztön – gondolkodott a nyomozó.

– Ja – hagyta rá a férfi. – De ahhoz a kurva puskához nagyon ragaszkodott. Jöjjön! – Mike követte az őrmestert. Megkerülték a raktárépületeket, majd a kapun át kiléptek a frissen nyírt, méregzöld pázsitra. Az útzár még mindig tartott; csak az egymásra torlódott rendőrautók parkoltak az úttesten rendíthetetlenül villogó lámpáikkal. Mike újabb cigarettára gyújtott, majd a csomagot kérdőn a másik férfi felé tartotta.

– Nem, kösz, leszoktam – hárította el ő.

– Bölcs döntés – hunyorgott Mike, majd mélyen letüdőzte a füstöt. Az ötödik gyilkosság helyszínére sétáltak. A betonon egyre sötétedő vértócsa állított emléket a gyomron lőtt járőrnek, aki a mentőben, a kórház felé vezető úton belehalt a sérüléseibe. Mike már korábban megkapta az információt, de még nem engedte magához közel a tényt, hogy aznap egy kollégáját is elveszítette. Így is nehezen tudott uralkodni az egyre növekvő szorításon a mellkasában, ami mind feljebb kúszott, már-már elviselhetetlenül fojtogatóvá válva.

– Ismerte? – kérdezte az őrmester, mintha csak olvasna a gondolataiban.

– Igen – felelte kurtán Mike, és ennyiben hagyták a dolgot.

– Mire az elkövető átmászott a kerítésen, már a helyszínre érkezett az erősítés. Körbezárták, és ők is felszólították a fegyver letételére, amire ezúttal sem volt hajlandó. Ismét tüzelt, és sajnos talált is… Ezután leszedték.

Azonnal lőni kellett volna – gondolta a nyomozó. De milyen ember az, akit nem kényszerít megtorpanásra a tény, hogy egy gyerek áll vele szemben – még ha az a gyerek egy Marlin vadászpuskát tart is a kezében? Kegyetlen, de szakszerű és elvárt döntés lett volna, ám nem született meg időben, és egy rendőr az életével fizetett ezért. Majd kivizsgálják ezt az esetet is, de ezzel nem neki kell foglalkoznia. Nem engedheti meg magának, hogy az üggyel kapcsolatos személyes érzelmei letérítsék az útról.

– Az a fiú… tud róla valamit? – fordult felé most gondterhelten a helyszínelő.

– Életben van. Kómában – mondta Mike, de nem nézett rá; tekintete ottragadt a véráztatta betonon. A golyók átszakították Tim Ellis vézna kis testét, hatalmas, de nem halálos pusztítást végezve. Mintha szándékosan kerülőt tettek volna a létfontosságú szervekhez érve; áthaladtak rajta, de nem vitték magukkal a lelkét. A fejsérülés és a vérveszteség azonban olyan súlyosnak bizonyult, hogy mire a mentő begördült vele a kórház udvarára, már a kóma feneketlen mély állapotában pihent.

– Isten nem ver bottal – jegyezte meg a férfi.

– Mire gondol? – vonta fel a szemöldökét Mike.

– A halál túl kegyes büntetés lett volna annak a kölyöknek. Ha egyszer magához tér, és szembe kell néznie azzal, amit maga mögött hagyott…

– Majd elválik. Köszönöm a segítségét, őrmester – biccentett felé Mike, majd a kerítés mentén visszaindult az épületbe. Az Istenről való filozofálgatást meghagyja másoknak; neki most a földi dolgok is épp elegendők lesznek.

Az iskolában maradt alkalmazottak az igazgatói irodában várták, hogy kihallgassák őket. Mike egyelőre csak néhány tájékozódó jellegű kérdést akart feltenni. Megkérte az igazgatót, hogy készítse össze a gyilkos és az áldozatok aktáit, valamint azon tanárok és dolgozók nevét, akik használható információval szolgálhatnak a diákokról. Az idős férfi le volt sújtva. Kopasz fején széles kanyonokba gyűrődtek a ráncok; szeme vörösen és fáradtan meredt a nyomozóra. Minden oka meg is volt az aggodalomra. Egyike volt azoknak, akik ellenezték a zéró tolerancia bevezetését az oktatási intézményekben, melynek értelmében a legszigorúbb ellenőrzés alá kell vonni mindenkit, aki beteszi a lábát az iskolákba, és a legkisebb kihágás is felfüggesztést von maga után – súlyosabb esetben pedig azonnali elbocsátást és rendőrségi kivizsgálást. Mr. Collins azonban a nevelésben hitt. „Nem egy átkozott börtönt vezetek, hanem egy iskolát! Gyerekekről, és nem köztörvényes bűnözőkről van szó, az istenit neki!” – mondta. A Washington High-ban nem működtek fémdetektoros kapuk, nem motozták meg a diákokat, és nem létezett kidolgozott forgatókönyv a bántalmazásos esetek kezelésére. Mintha Mr. Collins még bízott volna a józan észben és az emberségben. Az az egy szolgálatot teljesítő rendőr, aki a rendre felügyelt az intézményben, azonban kevésnek bizonyult.

– Nem tudtuk volna kivédeni – motyogta maga elé zavartan, majd Mike-ra kapta a tekintetét, mintegy visszaigazolásra várva. – Nem lehetett volna megakadályozni, igaz? Aki ölni akar, megtalálja a módját, hogy ölhessen.

– Tim Ellis járt gitárórára? – fordult el tőle Mike, és a szeme megállapodott a középkorú, vörös hajú nőn az ablak mellett.

– Igen, heti kétszer, kedden és csütörtökön – válaszolta a nő.

– Ön pedig…?

– Gloria Mullany. Én vezetem a titkárságot. Az elmúlt két évben majd minden reggel találkoztam Timmyvel… Bocsásson meg – javította ki magát zavartan: – Tim Ellisszel.

– Csütörtök van – gondolkodott el Mike, majd gyorsan lefirkantotta a hallottakat a jegyzetfüzetébe. – Ezek szerint egyáltalán nem adott okot gyanúra a gitártok a vállán.

– Nem – helyeselt a nő. – A hatodik órában lett volna zeneórája.

– Mennyire ismerte a fiút?

– Nem jobban, mint bármelyik másik diákot. Mindig illedelmesen köszönt, és néha váltottunk pár szót. Nem volt valami nagy szószátyár. A matekot, azt nagyon szerette… arról meg az eredményeiről néha többet is beszélt.

– Igen, Tim kifejezetten eredményes volt a matematika terén – kapott észbe az igazgató. – Állami versenyen is szerepelt. Tavaly oklevéllel jutalmaztuk a tanévzárón.

– Szóval érdekelte a matek és a zene – hümmögött a nyomozó. – Észrevettek valami szokatlant a viselkedésében az elmúlt időszakban? Megváltozott a hozzáállása, esetleg a tanulmányi eredményei?

– Nem tudok semmi említésre méltó változásról – rázta a fejét az idős férfi.

– Én sem – csatlakozott a nő.

– Van tudomásuk arról, hogy a fiú bántalmazás áldozata lett volna?

– Bántalmazás? – kérdezett vissza az igazgató.

– Tudja: piszkálódás, gúnyolódás, esetleg tettlegességig fajuló erőszak… Ilyesmi.

– Semmi, ami eltérne a normálistól.

– A kérdés, hogy mi a normális… – jegyezte meg Mike. Senki nem válaszolt. Talán mindannyian birtokában voltak valami olyan ismeretnek, ami elvezethet a gyilkosság motivációjához, de erre a tudásra egyelőre a tagadás homálya borult. Túlságosan friss volt még az élmény – szinte fel sem ocsúdtak a lövések mennydörgő hangja okozta sokkból, és Mike tisztában volt vele, hogy kénytelen lesz egy kicsivel türelmesebbnek lenni, bármennyire is szerette volna mielőbb lezárni az ügyet.

– Az áldozatokról mit tudunk? – kérdezte.

– Egy társaságba tartoztak – felelte Gloria. – Többnyire együtt láttam őket. Olyan fiúk voltak… – A nő megtorpant egy pillanatra, és alig láthatóan megrázta a fejét, mint akinek nehezére esik elhinni, hogy múlt időt kell használnia. – Szóval mindannyian a népszerűbb diákok közé tartoztak.

– Dylan Keeley és Elliot Riggs kiemelkedő sportolók voltak – nézett bele a papírjaiba Mr. Collins. – A másik két fiú, nos, ők is jeleskedtek a futballban. Nem látok az aktájukban semmi említésre méltót.

– Mind jó családból való fiú – egészítette ki a titkárságvezető.

– Dylan édesanyja az iskolai alapítvány elnöke. Rengeteget áldoztak a közösségre, sokat köszönhetünk nekik.

– És Tim Ellis? – pillantott fel a jegyzeteiből Mike. – Ő milyen körülmények közül érkezett?

Egy hosszú pillanatnyi csend támadt, majd az igazgatóhelyettes vette át a szót, aki mindeddig csendben figyelt, és a napfénytől megsárgult rolóra függesztette a tekintetét.

– Kitűnő családból – jegyezte meg halkan. – Kitűnő gyilkosneveldéből…

– Mr. Tate… kérem… – sandított rá Mr. Collins.

– Fejtse ki, Mr. Tate! – intett neki Mike.

A férfi közelebb lépett. Jóval fiatalabb volt Mr. Collinsnál, és az arca, akár egy nyitott könyv. Olyasfajta ember, akiről egy alaposabb szemrevételezéssel sok mindent nagy biztonsággal meg lehet állapítani anélkül, hogy elbeszélgetnénk vele. Mike gondolatában a jegyzetfüzetében már ott is sorakoztak a jelzők: negyven év körüli, demokrata beállítottságú, pacifista. Talán még egy kicsit spirituális is – amolyan modern hippi. Többször volt nős, de egyik sem tartott túl sokáig, és valószínűleg egy rakás gyereket szórt szét, akikkel ritkán találkozik, de akkor igyekszik minden tudását sűrítve átadni a reménybeli utódoknak. Elég volt belenézni a szemébe, és megérezni a megjegyzése mögötti gyűlöletet, hogy Mike tisztába kerüljön azzal a dühvel és elutasítással, amit a férfi mindazzal szemben érez, amit Tim Ellis képvisel. Most már csak azt kellett megtudnia, mit is képvisel Tim Ellis.

– Katonadinasztia – mondta Mr. Tate érezhető undorral. – A nagyapa, az apa, a testvér. Richard Ellis a mai napig a hadsereg ezredese; az iraki háború után tüntették ki, az ő apja pedig Vietnam idején szolgált. A testvér is katonai pályára lépett.

– Sam – csillant fel Mr. Collins szeme. – Samuel Ellis. Szintén iskolánk diákja volt; kitűnő eredményekkel zárta a tanulmányait, ezért nagy reményekkel fogadtuk az öccsét is.

– Ellis ezredes ráadásul lelkes vadász hírében áll – fűzte még hozzá Tate. – Nem is akarok belegondolni, milyen fegyverarzenál lehet abban a házban…

– Köszönöm, ez hasznos információ – nyugtázta tárgyilagosan Mike.

– Gondolja, hogy ezért…? – fakadt ki Gloria Mullany.

– Tudvalevő, hogy Ellis ezredes szinte kiképzőtisztként nevelte a fiait – bólintott Tate. – Elképzelni is szörnyű, milyen erőszakos nézeteket plántálhatott azokba a gyerekekbe.

– Kérem, Mr. Tate, ne bocsátkozzunk feltételezésekbe – figyelmeztette ismét Collins, és Mike érezte, hogy csak egy hajszálon múlik, hogy elszabaduljanak az indulatok a szobában. A kiindulópontok megvannak, egyelőre felesleges tovább faggatni a tanúkat.

– Jól van – sóhajtott. – Egyelőre ennyi. Néhány napon belül ismét meghallgatom majd önöket. Addig, kérem, próbáljanak felidézni minden fontos részletet, ami a segítségünkre lehet!

A válltáskájába csúsztatta a jegyzettömböt és a tollat, majd kihalászott egy szál cigarettát a dobozából. Hosszú nap állt előtte, és nem akart elvesztegetni egyetlen percet sem.