Copyright © Barát Enikő

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Lektorálta: Nádasi Krisz

Korrektor: Komor Kata

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Barát Enikő

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

mailto:admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5929-59-5

A regény történetét valós események ihlették. A szereplők részben létező személyek, ám a történetben betöltött szerepük az élet történéseinek és az író képzeletének véletlenszerű találkozásai. Egyes helyszínek fikciók, mások pedig a valóságban is léteznek.

* * *

Ajánlom ezt a könyvet minden művésztársamnak, művészeti ágtól függetlenül. Legyen ez a kötet tükör, mely segít meglátni saját hibáinkat, felismerni tévedéseinket. Legyen személyiségünk fejlődésének előszobája. Legyen tanulság, mely változást idéz elő kirívó, versenyre nevelt, megkeményedett, áskálódó, ellenségeskedő természetünkre. Legyen ez az írás egy kiáltás:

Tanuljuk meg szeretni egymást!

* * *

Ajánlom továbbá a könyvet mindenkinek, aki egy zárt világ színpada mögé szeretne betekintést nyerni. E regény láttatja az erre született és ebben a közegben szocializálódott művészlelkeket, akikkel a hétköznapi ember azonosulni sem képes. A kötet nem kíméli a mai világ negativizmusát, irigységét és korrupcióját sem, továbbá nem szépíti e zárt világ mindennapjait, ám nem vitatja, hogy létezhetnek más viselkedési normákat képviselő művészcsoportok is.

1. FEJEZET

REA

Csessze meg! Csillagokat látok és úgy visítok fel a fájdalomtól, mint egy malac, akit épp pörzsölnek. Vetek egy pillantást az ágy sarkába bevert lábujjamra, de azonnal megbánom. Letört a körmöm?!

– Anya! Itt a világvége! – jelentem ki határozottan, úszva az önsajnálatomban.

Az orra alá dugom meztelen lábfejem, hogy rálátást nyerjen gigantikus méretű problémámra.

– Fáj? – kérdezi legyintve. – Mert ha nem, akkor kit érdekel? Lesz kint három napod, hogy helyrehozd, és a kutya sem veszi majd észre.

Pf, csak úgy legyint! Anyu minden helyzetben képes nyugodt maradni. Halálra idegesít ezzel a tulajdonságával.

– Táncosnő vagyok. Nem törhet le a körmöm! – sivítom.

Jó, ez tényleg kicsit harsányra sikerült.

Az én világomban ez olyan, mintha kitört volna a bolygón a harmadik világháború. Az még csak hagyján, hogy ronda, de ha tovább törik, vagy ne adj isten még le is esik, akkor úgy fog fájni, hogy inkább felnégyelem magam.

– Bogdán Rea, ne hisztizz! Fejezd be a csomagolást, és tedd be a csinos popódat a kocsiba, mert ha lekésed a géped, kisebb gondod is nagyobb lesz annál, mint hogy letört a körmöd! – oktat ki anyukám egy pillanat alatt.

Oké! Be kell látnom, megint igaza van. Ez a második legidegesítőbb tulajdonsága. Morcos pillantást vetek rá, majd játszva a sértődöttet behúzom a cipzárakat a bőröndjeimen. Meg kell hagyni, csoda, ha a három méretes poggyászom átmegy a súlyellenőrzésen, mert olyan nehezek, mintha lovakat húznék magam után. Áldás, hogy az ügynökünknek van annyi esze, hogy tudja, egyetlen koffer egy táncosnőnek olyan lenne, mintha Gordon Ramsay-t arra kényszerítenék, hogy egy teljes héten keresztül csupán egyetlen szelet kenyérből tálaljon fel esténként ötfogásos luxusvacsorát három fő részére. Egyszóval: kizárt!

Gondolataim a csomagjaimban rejtőző gyönyörű ruhákra és a hozzájuk tökéletesen passzoló cipőkre kalandoznak. Az életem – három nagy bőröndbe sűrítve. Spanyolországba utazom egy tánccsapattal, akikkel néhány hete dolgozunk együtt. Ebben a felállásban ezelőtt sosem álltunk közösen színpadon. Nem mondanám, hogy mindannyian szimpatikusak. Sőt! Imádtam az előző társulatot, de el kell fogadni, hogy a szakmámban sűrűn cserélődünk, elvégre a harmincadik életévétől minden táncos már a nyugdíjas éveit tapossa, de előfordul, hogy kiöregedés előtt bekötik a fejünket, vagy egyszerűen csak meghízunk. Szerencsére nem én vagyok az egyetlen, akit csak ökör férfiak találtak meg eddig, hiszen Viviennek, a legjobb barátnőmnek sincs tervbe véve egy hetedhét országra szóló lagzi senkivel. Még jó, különben elfojthatatlan pánik törne ki rajtam, és a falba verném a fejem, így fosztva meg magam a színpadra állás további lehetőségétől. Szóval Vivi egyelőre még biztos pont mellettem, így valamivel pozitívabban vágok neki az előttem álló három hónapos szerződésnek, ami a spanyol tengerparton, ráadásul a nyári szezonban észvesztően jó lehet, ha van egy szuper csapatod. Na, ez itt hibádzik is! Már a próbák sem zajlottak zökkenőmentesen. Művészek vagyunk, technikailag magasan képzett táncosok, akik olyan show-t adnak elő esténként, hogy Christina Aguilera elszégyellhetné magát a Burlesque-ben nyújtott alakításáért. Csupán egy közös van a csapattagokban: mindannyian kiemelkedő versenytáncos múlttal rendelkezünk, mely mellett más stílusokban is erős alapokon nyugvó tudásra tettünk szert. Amire a megrendelőnek szüksége is van, ugyanis ebben a szállodában luxusutakra érkező, nyaralásukat csodálatos környezetben eltölteni kívánó házaspárok, üzletemberek, magas egzisztenciájú férfiak és nők lehetnek részesei a világunknak, amikor színpadra lépünk és elkápráztatjuk őket.

– Tesókám, nagyon csendben vagy. Izgulsz? – néz rám a visszapillantóból mosolyogva a bátyám, Zsombor, miközben határozott mozdulattal sebességet vált. A szeme ugyan neki is barna, de jóval világosabb, mint az enyém. Vonásaiban anyukánkra ütött, ám alkatra és bőrszínre a másik szülőnk génjeinek erejét mutatja. Kisportolt teste, széles válla inkább kelt félelmet az emberekben, mintsem nyugalmat, és rövid, katonásra nyírt haja csak még inkább erősíti ezt az érzést.

– Mondhatnám, hogy egy profinak nincs szüksége ilyen primitív érzésekre, de akkor hazudnék – mosolygok vissza a tükörbe.

A családom tudja rólam, hogy két évtized ide vagy oda a szakmában, de minden utazás és színpadra lépés előtt remegek, mint a nyárfalevél. Már a gondolatra is valami megmagyarázhatatlan érzés tölt el, furcsa bizsergés indul el a végtagjaimban és görcsös izgalom járja át a testem. Mióta erre a munkára készülök, ez az érzés egyre többször tört rám az elmúlt hetekben, ami furcsa, mert ennyire hamar nem szokott elkapni a lámpaláz.

Az út további része az anyu és köztem lévő csacsogással telik. A köztünk lévő lelki kötelék nem csupán egy anya-lánya kapcsolat, anyut a legjobb barátnő és lelki társ státuszába is betenném. Ez a kötődés valami megmagyarázhatatlan, és megingathatatlan talajra épült. Édesanyám valódi példakép a kitartásával, az erejével, és nem mellesleg a határtalan türelmével és nyugalmával. Ezen a ponton meg kell jegyezni, nem rá ütöttem. Gyönyörű asszony. Alacsony ugyan, de a maga ötvenhét életévével is meglepően csinos, és még a divatérzéke sem kopott meg. Mogyoróbarna szeme melegséget áraszt, szőke rövid haját beszárítva hordja, fehér bőrét, amit csak sokára barnít meg a nap fénye, örököltem tőle.

Megérkezésünkkor látva, hogy még Zsombornak is fejtörést okoz a három nagy dögöm cipelése, megdicsérem magam, hogy szóltam neki, hozzon ki a reptérre és segítsen. Mire nem jó egy nagytestvér!

– Mucikám! – csattan fel a koreográfusom kényes hangja mögöttem a reptéri váróteremben. – Az isten áldjon meg! A legdögösebb múzsám a színpadról lelépve miért öltözködik úgy, mint egy hajléktalan? – sopánkodik színpadiasan, miközben puszit nyom az arcomra.

Az én személyes kedvencem nem az, amit mond, sokkal inkább az, ahogyan mondja. Nyájas hangjától és elvakultan önelégült mimikájától minden egyes alkalommal kuncogni támad kedvem. Több szempontból is istennek képzeli magát, amiért nem haragudhatunk rá, hiszen művészlélek. Ennek ellenére jó fej is tud lenni – néha –, persze csak addig, amíg a kedvencek körébe tartozol, nem hízol egy dekát sem, és legalább tíz férfi szívét rabolod el egyetlen előadás alatt. A legmélyebb belsőjéből gyökerezik a tudat, miszerint egy jó táncosnő nem feltétlenül szép vagy csinos. Egyszerűen légy a táncvilág Coco Chanelje, és nyert ügyed van!

– Sztálin, én is örülök, hogy látlak!

Becenevét évekkel ezelőtt koreográfus kollégái aggatták rá, mert hírhedt volt sajátos, terrorista nevelési és edzési módszereiről. Próbáiról általában félholtan estek ki a táncosok, persze csak az után, hogy túlélték a könnyen anorexiához vezető életmódot, a brutális erőnléti edzéseket, és a többórás próbákat egy perc szünet és folyadék nélkül. Ám el kell ismerni, hogy sajátos módszerei sikerre vittek mindenkit, aki éjszakai újraélesztéssel reggelre fel tudott támadni, és belevágott az újabb kegyetlen napba. Továbbá mérhetetlen intelligenciával rendelkezett a szakmát tekintve, technikai tudását megközelíteni sem tudták más művészeti vezetők, a táncban nyújtott kivételes gondolkodása és csavart észjárású logikája pedig ámulatba ejtő volt. Mellékesen megjegyzem, imádta a becenevét és azt, hogy a kiemelkedően okos orosz vezetőhöz hasonlítják. Rettentően büszke volt arra, hogy félistenekké és félistennőkké formálta a véleménye szerinti puritán, halandó emberi lényeket. Pletykálják, hogy neki is van szereposztó díványa, ám soha egyetlen ember sem állt még elő bizonyítékkal, én pedig nőként nem tudom ezt alátámasztani. Bár, ha jobban belegondolok, kinek nincs szereposztó díványa a mai világban? Jó, hívjuk inkább kölcsönös szívességnek, az jobban hangzik. Az ember pedig eldönti, milyen gyorsan akar karriert csinálni. Én ebben az egy esetben rohadtul ráérős voltam.

– A szakadt stílus már nem menő, nem azért van melled és kerek popsid, hogy a turkálóból szedett-vedett ruhákba rejtsd! Miért nem lehet belibegni úgy a szállodába, mint egy királynő, nem pedig úgy, mint a szemétdombok kiskakasa? – hadarja tovább békét nem hagyva nekem, miközben homlokához simítja tenyerét saját megnyugtatására. Nagy hercegnő!

Jó, elismerem, hogy jelen állapotomban nem vetekszem Cocóval, de könyörgöm, egy repülőút előtt állok, nem egy divatbemutatón fogok végiglejteni a kifutón! Ahogy ez végigfut az agyamon, már hallom is a jól bevált Chanel-mondatot élesen az arcomba csapódni.

– Minden nap egy divatbemutató, és a világ a kifutó.

Sztálin hanglejtéséből ítélve ez volt a végszó, és reménykedik, hogy végre megtanulom, hogyan kell egy szólista lánynak megjelenni a világ előtt, legyen az bármilyen környezet. De ismer. Szeretek a tűzzel játszani.

– Én nem követem a divatot. Magam vagyok a divat! – kacsintok rá, majd győzelemittasan elvigyorodom.

– Rea! – Majdnem lerepül a rózsaszín baseballsapkám a fejemről, ahogy megpördülök Vivi hangja hallatán. – Nyuszi, istenien festesz!

Ahogy meglátom, ismét rájövök, mennyire csípem ezt a nőt. Mindig mindent elmondhatok neki, feltörhetetlen lakat van a száján, és tudom, hogy minden közös titkunkat magával viszi a sírba. Mondjuk, jobban is teszi!

– Na, ne mondd! Épp most kaptam meg a magamét.

– A divatmániás.

Vivi a homlokára csap, és közben jót szórakozik terrorista „apánk” szokásos jellemén.

– Te viszont tényleg egy dög vagy, ahogy az a nagykönyvben meg van… – mondanám, de közbevág.

– Mi a franc? – sipítja hirtelen a hátam mögé nézve úgy, hogy a dobhártyám épsége ebben a pillanatban megkérdőjelezhető.

– Mi az isten? – szakad ki belőlem olyan éles hangon, hogy mindenki rám néz, mikor Vivi a vállamnál fogva megfordít.

Valaki csípjen meg, hogy felébredjek. De ha lehet, nagyon gyorsan!

– Uramisten, virágszálam. Mit tettél?! – kérdi Sztálin hitetlenkedő hangon az előbb megjelent kolléganőnktől, és próbálja összeszedegetni leesett állának darabjait. Én is.

– Mire gondolsz? – kérdezi naivan ez a perszóna, közben le nem fagy arcáról a vigyor.

– Levágattad a hajad? Majdnem úgy nézel ki, mint Rea! – szólal meg Ádám, aki épp megérkezett, és rögtön észleli a kialakult feszült helyzetet.

Mint ki?

Óvatosan rám pillant, szemében együttérzés csillan, ám ez sem segít, fékezhetetlenül kifakadok.

– Majdnem? Ez a csaj akkor se tudna hasonlítani rám, ha a világ legjobb plasztikai sebészével varrattatná át az egész pofáját. A zsírleszívásról ne is beszéljünk, mert vagy tíz kilóval nyom többet nálam, és akkor finom voltam.

Szólista vagyok. Egyedül nekem van rövid hajam a csapatban a lányok közül. Vagyis volt, eddig! A többieknek hosszú fürtjeik vannak, persze nem centiméterre egyforma, és nem is hordják ugyanúgy, hiszen a színük is más, főleg, hogy Sztálin imádja a különböző stílusok keveredését a színpadon, de a szólista mindig kiemelkedik a társulatból. Nem kell, hogy a legjobb táncos legyen a csapatban, de a kisugárzásával ki kell ütnie a többieket a nyeregből.

Én pont ilyen vagyok. Nem a legjobb táncosnő, mert nem vagyok például végletekig hajlékony, de a technikai képzettségem és tapasztalatom ezt mindig orvosolta, ahogy a munkamorálom és a kitartásom is. A mások szerint vérpezsdítő kisugárzásom pedig egyet jelentett a főszereppel. Mellesleg meg kell jegyezni, hogy a dús, ám hátul felnyírt rövid hajam, ami hidegszőke színben pompázik, igencsak hozzásegít ahhoz, hogy kilógjak a tipikus táncosnő besorolásból. Jó, ez most tök beképzelten hangzana, ha hangosan kimondanám, de ez az igazság. És akkor beállít ide ez az amúgy is unszimpatikus liba, olyan frizurával, mint az enyém. A poén az egészben, hogy még van bőr a képén vigyorogni. Közel állok hozzá, hogy nekiessek és kitépjem az összes haját. Mármint, ami maradt.

Vivi gyorsan próbál bedobni egy csontot a kör közepére, hátha valaki ráharap.

– Ne haragudj, de nem tudod, hogy nem változtathatsz a külsődön a szerződés végéig?

– Még nem álltunk hivatalosan munkába, a hajam pedig hosszabb maradt, mint Reáé, és nem mellesleg fekete. Nem értem, mi rosszat tettem?

Nem érted, mi?!

– Ne játszd már meg magad! Már nem is lehet copfba kötni.

Édesanyám és Vivi próbálják csitítani az újabb kitörésem – több-kevesebb sikerrel. Leila odafordul Sztálin felé és majdnem elpityergi magát, mire az átöleli és vigasztalja. Az eszem megáll. Engem kellene vigasztalni! Ki ez a liba? Egy hete került a csapatba, mert egy lányról az utolsó héten kiderült, hogy babát vár. Az is, nem tudott volna máskor szaporodni? Sztálinnak meg pont ezt az elvetemültet sikerült a helyére tenni. Remek választás volt, mondhatom! Még lefogynia sem sikerült.

– Mucikáim, nem történt semmi baj! Leila, tudnod kell, hogy az ilyen változtatásokat minden esetben tudatnod kell velünk, és a beleegyezésünket kell kérned hozzá. De új vagy még, és ne feledjük, hogy a munkánk beteljesedése többek között annak köszönhető, hogy az utolsó pillanatban áldozatot hoztál értünk, és beszálltál a csapatba. Nem igaz, Rea? – néz rám a főnök rosszalló arckifejezéssel, majd folytatja. – Mind isteni egyéniségek vagytok és tarolni fogtok. Semmi nem történik, ha két rövid hajú lány van színpadon, szóval cipelje fel, ki kisebb, ki nagyobb fenekét a fedélzetre, és „uzsgyi” neki.

A mondat végén összeüti két tenyerét, jelezve, hogy a téma berekesztve. Hát mondhatom, remek. Toporzékolni tudnék. Ne állítsunk neki szobrot, amiért áldozatot hozott értünk?!

Leila fordul el tőlünk utoljára, és szája flegma félmosolyra húzódik. Szeméből a gyilkosok győztes pillantása árad, aki épp most lövellte ellenségébe az első golyót. Nem vagyok hülye, pontosan tudom, mit jelent ez. Veszélyben a trónom! Gyanítom, fog még rám fegyvert a jövőben.

A szajha!

2. FEJEZET

HUGO

Csörög a telefonom. Apám az. Már előre tudom, mit akar mondani. Ha munkáról van szó, annyira maximalista és precíz, hogy bármilyen feladatra, amit olykor-olykor kényszerből köteles átruházni, a kelleténél jóval többször emlékeztet mindenkit. Hatalmas koponya az öreg, de ezzel a sírba visz.

– Hallgatlak, apa!

Kibámulok az irodám ablakából a gyönyörű marbellai tengerpartra. Mély, komolyságot sugárzó hang válaszol a vonal túlsó végéről.

– Fiam, csak emlékeztetni akarlak az új csapat érkezésére. Ugye tudod a dolgod?

– Nem felejtettem el, bár továbbra sem értem, minek kellek én oda? A recepciósok és a többi alkalmazott eligazítaná őket, és kész. Túl nagy feneket kerítesz néhány táncoslánynak.

– Ez a társulat borzasztóan híres a minőségi munkáról, és amerre csak megfordultak eddig, hatalmasat kaszáltak a meghívó javára. Szóval ajánlom, legyél arcpirítóan jó modorú! Amúgy pedig férfi táncosok is vannak a csapatban.

Hangosan felröhögök.

– Ez egyre jobb, apa. Hova lett a jó híred?

– Nekem legalább van olyan, ellenben az egyetlen fiammal.

Témánál vagyunk.

– Vettem, apa. Ne aggódj! Ellenállhatatlan leszek a kis táncos lábúaknak.

– Ne merészeld elcsábítani egyiküket sem!

Hangja egyre szigorúbb. Megint kezdi elfelejteni, hány éves vagyok.

– Apa! Ezt úgy mondod, mintha valaha egyetlen dolgozódhoz is közöm lett volna. A szabály az szabály, és ezt az egyet sosem szegtem még meg! A kis táncoslányaid legnagyobb bánatára persze – fűzöm hozzá mintegy foghegyről, de hát, ami igaz, az igaz.

– Fejezd be a nagyképűsködést, Hugo Ortega, és fogadd a szállodám új sztárjait! – parancsol rám, majd bontja a vonalat.

Akkor ezt meg is beszéltük. Apám jól tudja, mennyire rosszkor jött ez az üzleti találkozója az egyik befektetőjével, mert én nem éppen a vendégszeretetemről vagyok híres. Az „új sztárjait”, ahogy ő nevezi, minden alkalommal személyesen fogadja, és vezeti körbe az ötcsillagos luxusszállodájában. Ő az, aki azonnal apjuk helyett apjuk lesz, büszkén mutogatja végig birodalma minden apró zugát a hónapokig itt élő előadóknak, művészeknek. Mindig nagy izgalommal várja őket, és az összes előadást megnézi. Szinte rajong ezekért a műsorokért.

Gondolataimba mélyedve – az ablakon még mindig kifelé bámulva – meglátom a hotel négy fekete színű, lesötétített üvegű Mercedes-Benz GLE 350 SUV legújabb modelljeit, melyek a magyar táncművészeket szállítják a repülőtérről. Tekintélyt parancsoló autók, különösen konvojban. Apám feltűnően izgatottan várja őket, állítása szerint ezek lesznek azok az előadások, amelyektől a bevétel összege a plafont verdesi majd. Csak remélni tudom, hogy igaza lesz, mert nem mondhatnám olcsónak a bandát. Figyelem, ahogy a Mercik áthajtanak a hotelt őrző hatalmas vaskapun, majd begördülnek a bejárat előtti széles betonkörforgalomba, ami a masszív, magasra köpő szökőkutat öleli körbe. Tény, piszok jó ízlése van az öregnek. Hirtelen kicsapódnak a kocsiajtók, és egy kisebb tömeg ugrándozik ki belőlük bezsongva, szinte már csürhe jelleggel. Munkámnak köszönhetően pillanatok alatt felmérem a felhozatalt.

A koreográfus. Elsőként száll ki az autóból. Látványos és összetéveszthetetlen, messziről lerí róla, hogy buzi. Kösz szépen, apa! Félreértés ne essék, nincs bajom velük, amíg messziről elkerülnek. Próbálom az előítélettel teli fintoromat félretenni, és tovább tanulmányozom a csürhe többi tagját. Két nőt látok, akik holtbiztos, hogy a tánckar tagjai, hiszen tipikusan szépek, elvártan csinosak, de semmi extra. Kiszúrok egy harmadikat is, akitől felszalad a szemöldököm. Határozottan nagyobb darab, mint eddig bárki, akit ennek a hotelnek a színpadán látni lehetett. A hétköznapi emberek között átlagos lehetne ugyan, de táncosnőkhöz viszonyítva mindenképpen jó húsban van. Tény, hogy magassága szinte megegyezik a másik kettőével, így akármennyire is hihetetlen, minden bizonnyal a tánckar tagja lesz. Kleopátra-frizurája csak erősíti fiús alkatát.

És igen. A táncos fiúkák. Cinikus mosoly fut át az arcomon, és egy pillanatnál többet nem is szentelek ezeknek a „férfiaknak”. Sosem tudom megérteni, hogyan lehet egy táncos férfias? Vagy hogyan gondolhatja magát annak? Ha anyám itt lenne, most holtbiztos, hogy pofon vágna, de ez számomra akkor is örök rejtély marad.

Az énekesnő. Összetéveszthetetlen. Sokkal magasabb, és más az alakja is, mint a többieknek. Tűzvörös, derékig érő, dús haja megérne egy misét. Hatalmas szilikoncickói vannak, amiket közszemlére is tesz. Igazi műnő, mintha a Playboy címlapjáról vágták volna ki.

Végül, az öltönyös ürge, az ügynök.

Sajnálom, hogy megszegem az ígéretem, de eszem ágában sincs azzal tölteni az időmet, hogy ezt a birkanyájat terelgetem a mezőn, mint egy pulikutya. Majd Diegót vagy valamelyik sofőrt rájuk uszítom, bár a felhozatalt látva nekik sem lesz ínyükre a dolog. Volt már ennél jobb vacsorájuk. Épp magamban kacagok a gondolaton, amikor hirtelen meglátok még valakit, aki csak most száll ki a hatalmas terepjáróból. A dromedár jármű mellett valósággal törékenynek látszik. Sokkal alacsonyabb és sokkal vékonyabb, mint a társai. Háttal áll nekem, de így is simán kivehető tökéletes feneke, amit a két számmal nagyobb pink terepmintás nadrággal próbál eltakarni. Hiába. Irtózatosan vékony derekát és felsőrészét egy áttetsző, fehér bő atlétatrikó fedi, ami alól az ablaküvegen keresztül, egy emelet magasból is látom kikandikáló csipkés melltartójának pántját. A pink baseballsapka pedig mintha megkoronázná öltözetét. Nem sok mindenki tud igazán nő maradni ilyen szerelésben, ő viszont ebben a ruhában is a nőiesség mintapéldánya. Ahogy telefonál. Ahogy mozog. Ahogy szabad kezét a csípőjére helyezi. Ez a nő maga a kibaszott kefélés. Végre valaki, aki tudja, hogy a nőiesség sugárzik, nem pedig felöltözik. Lent a helyem!

Edgar, a sofőr befejezte a bőröndök kipakolását, és már szállna is vissza a vezető ülésbe, ám hátrafelé beszél a másik sofőrhöz, és kezével úgy hadonászik, hogy… Paff! A gorilla méretű Edgarról visszapattan a pindurka test, és akkorát csattan a földön, hogy csak úgy nyekken. A sofőr egyszerűen leütötte. A lány telefonja a földre esik, napszemüvege ripityára törik a betonon, a baseballsapkája pedig a füvön landol. Ez biztos fájt. Csak pár pillanat kell, hogy észhez térjen, és olyan szexuális kisugárzással kel életre a földről, hogy a farkam ordítani kezd. Fordulj meg! Ácsingózni kezdek az arca után, kíváncsi vagyok, hogy nézhet ki. Bebaszna, ha ezek után csúnya lenne… Hátrasimítja gyönyörű, fényes, szőke rövid haját, majd kíméletlenül nekiesik Edgarnak. Hoppá, a kis vadmacska! A sofőr, mint akire fegyvert fogtak, magasba emelt kézzel adja meg magát. A cirkusz nem tesz jót a szállodának, így el kell indulnom rendet tenni a káoszban.

A lomha, borzasztóan széles fotocellás ajtó tekintélyt parancsolóan nyílik ki előttem. Ahogy kilépek rajta, megtorpanok. Szemben van velem, pár méterre ugyan, de szemben, így végre az egész nőt láthatom. Káprázatosan szép! Feltűnő és kivételes kombináció hajának világos színe és mélybarna, majdnem fekete szeme, amiből üvölt a düh, és amivel azonnal megbabonáz. Hibátlan arcáról árad a méreg. Porcelánbőre erős kontrasztban van sötét tekintetével. Alig bírom megállni, hogy ne kezdjek el képzelődni arról, mennyire szívesen odavágnám a falhoz, és elvennék mindent, amit ez a méreg csak adni tud egy férfinak, mert ez a nő haragosan is sugárzó. Nem mellesleg pedig ezek a szemek repítenének a mennyországba, ahogy felnéznek rám, miközben ő maga előttem térdel. Hugo, térj magadhoz!

Egyszer csak elkapja rólam a tekintetét, és a táskájában kezd kotorászni. Kit érdekel, mi van abban a táskában? Fogalmam sincs, mióta bámulom mozdulatlanul, de észhez térek, elszakítom magam a látványtól, és megpróbálom pillanatok alatt felkutatni a züllött tömegben a nyakkendős fickót. Közben eszembe jut apám, akit kerülgetne az agyvérzés, ha ezt a felbolydulást látná. Gyorsan leszaladok a bejárat előtti pár lépcsőfokon, ami elválaszt a táncosoktól, miközben nem kerüli el a figyelmem, ahogy a nők lába földbe gyökerezik a látványomtól. Tisztában vagyok a külsőmmel és azzal, mit váltok ki a környezetemből, így nem lep meg a reakció. A koreográfus nyáladzása viszont meg sem közelíti azt a mértéket, amit ezelőtt elképzeltem. Csak a kis vadmacskám képes azzal foglalkozni, hogy elővegyen egy másik napszemüveget. Ne rakd fel, baszd meg! Idegesít, amiért nem ájul el tőlem azonnal, mint a többiek, ráadásul a legyek méretes szemét megszégyenítő lencse felhelyezése után sem velem, hanem a telefonja összerakásával foglalatoskodik. Mindjárt hozzávágom azt a kütyüt! Amikor odaérek hozzájuk, kénytelen vagyok türtőztetni magam, és kezet nyújtok az ügynöküknek.

– Hugo Ortega. Apám nevében is üdvözlöm az Isla de Pazban. Kérem, tekintsünk el az előző kis közjátéktól, és menjünk beljebb!

– Levente Mészáros vagyok, a magyar Dance & Art Agency ügyvezetője. Elnézést kérek, Reának nincs túl jó napja.

Szóval Rea.

– A recepción segítenek önöknek bejelentkezni, természetesen soron kívül, majd megkapják a kártyáikat a szobákhoz. Diego lesz az egyik testőrük, mialatt itt tartózkodnak.

Fejemmel a hatalmas darab, de egyáltalán nem lomha férfi felé biccentek, aki már az én érkezésem előtt is jelen volt.

– Testőr? Minek? – kérdezi egy férfihang mögöttem hitetlenkedve.

Te meg minek kérdezel hülyeséget?

– Magának nem, de nekik – bökök szándékosan a kis vadmacskám felé – lehet, hogy szükségük lesz rá.

Van rá példa, hogy egyik-másik beképzelt milliomos úgy véli, a szexuális zaklatás is elsimítható pénzzel vagy azt, hogy az ide szerződött táncosok luxusprostik is egyben. Csak az alacsony intelligenciájú ember nem tud különbséget tenni egy táncművész, egy sztriptíztáncos és egy kurva között.

– Úgy tudtam, ez egy luxusszálloda, nem gondoltam, hogy nem leszünk biztonságban – említi meg mintegy mellékesen egy másik férfi.

Na jól van, most már elég lesz, gyerekek!

– Ha az információim nem csalnak, mindenhol kapnak védelmet, ráadásul az én embereim nyújtotta biztonságnál nagyobb nem létezik!

Előre megyek, utat törve előttük. Kicsit pökhendien zártam le az első diskurzust, de idegesít ez a sok kis mitugrász körülöttem. Hallom, ahogy ámulatba esnek a szállodába lépve. Nem tagadom, impozáns a hely, sőt a maga nemében páratlannak mondanám. A recepciónál Christina azonnal a segítségünkre siet, és hatalmas mosollyal az arcán, felkínálkozó testtartással beszélni kezd hozzám. Még mindig reménykedik. Odavakkantom, hogy ne velem ossza meg az információkat, hanem az ügynökkel és a csapattal, amikor is meglátom, hogy a kis vadmacskám lehuppan a hatalmas fehér bőrfotelba az előcsarnok közepén. Immár szemüveg nélkül van, fejét ide-oda forgatja a helyiségben. Szemmel láthatóan elkápráztatja a látvány. Engem is! Kihasználom a lehetőséget, és magam sem tudom, miért, de odamegyek hozzá.

– Ha tönkrement a telefon, természetesen térítjük a kárt, vagy szerzünk helyette újat – mondom egyszerűen, mert kivételesen fogalmam sincs, hogyan kezdjem a társalgást.

Ez az én esetemben elég szokatlan. Egy telefonról beszélek? Amúgy is, hogy kerülök én ide? Indokolatlanul flegmán vág vissza, és még csak rám sem néz.

– Kösz, de ha szükségem lesz egy újra, akkor szerzek magamnak!

Hangját hallva leesik az állam. A vadmacskámnak hihetetlenül rekedt a hangja, és a nyelvét is felvágták. Nem fog megtéveszteni, finom kis nő ez, csak játssza itt az egykedvű dámát. Mivel úgy vélem, nem áll szándékában bemutatkozni, eltekintek az illemszabálytól és megteszem én.

– Hugo Ortega.

Mi a fasz? Most komolyan kezet nyújtok? Hanyatt vágódik a betonomon egy nő, és a farkam egyből be akar mutatkozni. Esküszöm, nem vagyok normális! Én nem szoktam bemutatkozni nőknek, azok mutatkoznak be nekem. Mivel meg se moccan, kezdek bepöccenni. Mit képzel ez, ki vagyok? Továbbra sem hajlandó rám nézni, és a kéznyújtásom sem fogadja. Kezd kínos lenni a szituáció. Nem merek körbenézni, a nélkül is tudom, hogy többen kísérik figyelemmel a mocsok megalázó helyzetemet, mint kellene. Nyugodt ember vagyok, de ez a nő kihúzza a gyufát. Hát jól van, aranyom, akkor kezdődjék a játék! Velem te nem baszakodsz! Tekintélyt parancsolón igazítok egyet a nyakkendőmön, és a fotel elé lépek. Mivel túlságosan közel állok, kénytelen hátradőlni. Ha nem akarja sokáig az arcát pont a farkammal egy vonalban tartani, muszáj lesz megmozdulnia. Két tenyerét a fotel támlájára teszi és behunyja a szemét. Nem kerüli el a figyelmem a szinte láthatatlan sóhaj, ami a mellkasát megemeli. Centiről centire, kimérten és rohadt szexisen emelkedik fel a fotelből. Csak őt nézem. Várom, hogy a tekintete találkozzon az enyémmel. Olyan közel van hozzám, hogy érzem a leheletét, mígnem teljesen kiegyenesedik. Mivel százkilencven centi magas vagyok, a csöpp kis teste elvész előttem. A mellkasommal néz farkasszemet, de nem mozdulok. Gyönyörű, hibátlan arcát irtó lassan emeli fel. Kínoz a várakozás, de élvezem a játékot. Nagy mestere vagyok, és alig akad nő ezen a bolygón, akiben érdemes ellenfélre akadok. Végre elér hozzám. Ezek a szemek! Irtózatos tűz lobog bennük, teli daccal és megvetéssel. Légy résen, Hugo! Mozdulatlanul nézzük egymást. Kihagy a légzésem. Ez a bestia leállítja a szívverésem is. A köztünk lévő feszültség tapintható. Végül szeme az ajkamra vándorol. Megvagy, Cicám! Lassan visszaemeli rám a tekintetét, de addigra már cinikus, győztes félmosolyra húzódik a szám. Olyan közel van hozzám, hogy kész csoda, ha nem érzi a bitang kemény farkam. Telt ajkai résnyire nyílnak.

– Majd bemutatkozom, ha ahhoz lesz kedvem.

Olyan lassan és érzékien ejti ki a szavakat, hogy szarok minden szabályra, ebben a pillanatban fogadom meg, hogy ezt a nőt nagyon meg fogom dugni. A gondolattól kaján vigyor terül el az arcomon, de még mindig farkasszemet nézek vele. Flegma nagyképűséggel válaszolok.

– Azt majd meglátjuk!

Tekintetéből üvölt, hogy rájött, ki diktálja itt a szabályokat, ahogyan az is, hogy ez cseppet sincs ínyére. Vagyis játékra fel! Mintha csak egy filmben lennénk, és lassított jelenetet vennénk fel, féloldalasan hátralépek, és utat engedek neki. Még pár másodpercig mozdulatlanul áll, fúrja belém tekintetét, majd kecsesen, de őrjítő szexisen libeg el mellettem, le sem véve rólam megvetéssel teli szemét.

Még találkozunk, Kiscicám!