A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lucy Dawson: White Lies, Bookouture, 2018

Fordította

SZASZKÓ GABRIELLA

© Lucy Dawson

Hungarian translation © Gabriella Szaszkó, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám és Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2019

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5929-36-6

Sarah-nak

ELSŐ RÉSZ

Kihallgatások

(Vallomások felvétele: 2017. szeptember 18.)

ELSŐ FEJEZET

Dr. Alexandra Inglis

Hunyorogva ébredtem, elfordultam a párnámon, hogy ne vakítson a fény, ami belopódzott a vékony függönyön keresztül. Egyetlen apró mozdulattól is éles fájdalom hasított a homlokomba. Halkan felnyögtem, az egyik kezemet a fejemhez szorítottam, mintha azzal képes lennék egyben tartani azt. Kiszáradt a szám, a nyelvem hozzátapadt a szájpadlásomhoz. Vízre volt szükségem.

A könyökömre támaszkodva néztem az éjjeliszekrényre, remegve nyúltam a szánalmasan kicsi hotelszobai pohár felé, ami csak a háromnegyedéig volt töltve. Lehúztam, a vízfelszínen megült por a számba tolult, ahogy megittam a vizet. A hányinger azonnal elöntötte a belsőmet, ahogy a folyadék a gyomromba ért. Gyorsan visszadőltem a párnára, nehogy elhányjam magam. A helyiségben kellemetlen, állott levegő terjengett, az egyik lábamat kidugtam az összetekeredett takaró alól, hogy kicsit hűtsem a testemet.

Valaki hangosan sóhajtott, majd megmozdult mellettem. Ledermedve néztem át a bal vállam felett, mire egy ismeretlen tarkó került a látóterembe: zilált, homokbarna haj hullámzott a férfi napbarnított nyakán.

A szívem kihagyott egy ütemet, ahogy gondolatban visszarántottam magam nyolc órával ezelőttre a levegőtlen, zsúfolt szórakozóhelyre. Az izzadság vékony rétegben ült meg a bőrömön, miközben fogalmam sincs hányadik italomat szorongatva próbáltam haladni a forró embertömegben. A basszus kívül-belül dübörgött, én pedig elkeseredetten kerestem a barátnőimet. A szemem végül egy arcon állapodott meg, az ismeretlen visszanézett rám a tömegben keletkezett résen át. Szemének sötét színe erős kontrasztban állt kipirult bőrével. Az ütemre villanó fehér fények végigfolytak a testünkön, a neonok villódzó háromszögei a fejünk fölé emelkedtek, egyenesen a ritmusra lüktető emberek felemelt kezéhez. Az ismeretlen kiegyenesedett, ekkor ráébredtem, mennyire magas. Befogadtam a feszes póló, a kidolgozott karizom és a szépséges szempár látványát. Képtelen voltam levenni róla a tekintetemet. Arcátlanságom kissé összezavarta, de aztán visszafogottan felém mosolygott.

Tudtam, mi fog történni.

Az ismeretlen lenézett, megdörzsölte az állát és a nyakát, mintha próbálna döntést hozni, aztán elindult felém…

Elfordultam tőle az ágyban, de a fejemet továbbra is a párnán pihentettem, és sietve néztem végig a hotelszobán. A cipőm közvetlenül egy farmer- és pólókupac mellett hevert, a ruhámat a szék mellé gyűrtem, amire óriási edzőcipőt dobtak. A melltartóm a fürdőszoba ajtajáról lógott le.

A kezemet a paplan alá csúsztattam: teljesen meztelen voltam alatta. A picsába!

Visszatartottam a lélegzetem, a lehető leglassabban mozogtam, hogy ne ébresszem fel a férfit, majd kinyúltam a mobilom felé, ami az üres pohár mellett hevert. Összesen tíz szöveges üzenet sorakozott rajta, mind Racheltől érkezett, ezzel kezdődött:

Hol vagy? Nem talállak!

Egészen az utolsóig:

MEG FOGOD BÁNNI!! Hidd el nekem, még most állj le!

Villanásként ugrott be az emlék, ahogy felhangzott a hotelszoba ajtaján a dübörgés. Odatámolyogtam, hogy kinyissam, majd az ajtórésbe dugva a fejem Rachellel találtam szembe magam. Bizonyára taxit hívott, hogy megnézze, minden rendben van-e. Aztán észrevette a ruhakupacokat a padlón.

Szégyenemben becsuktam a szemem.

Az újabb üzenet jelzésétől összerezzentem, de ezúttal nem az én telefonom szólt. A mellettem fekvő ismeretlen újra helyzetet változtatott. Teljesen mozdulatlanná dermedtem, ahogy az ágy megnyikordult. Elképzeltem, ahogy felveszi a telefonját a padlóról.

Tudatára ébredtem, hogy meg kell fordulnom. Nem tehettem meg, hogy nem veszek róla tudomást.

Elővigyázatosan, hogy semmit se fedjek fel magamból, gyorsan felé fordultam: a hátán feküdt. Hála istennek a paplan teljesen eltakarta.

A szemem végigvándorolt csupasz mellkasán, egy pillanatra elidőztem egy kék-fekete tetováláson, valamilyen kelta betűn, amely jól kidolgozott bicepszén és deltaizmán húzódott végig. Egyenesen felnézve szembetalálkoztam szégyenlős mosolyával és világosbarna tekintetével. Ledermedtem döbbenetemben, ahogy ráébredtem, mennyire fiatal lehet. Kábé huszonöt? Nyeltem egyet, és kipréseltem magamból egy köszönést, mielőtt megköszörültem volna a torkomat.

– Helló – válaszolt, és félszegen integetett. A haja édesen tekergett mindenfelé, és ráébredtem, hogy pontosan az a típusú fiú volt, akiért ölni tudtam volna az egyetem alatt, hogy mellette ébredjek fel. Ez persze pár évtizeddel ezelőtt volt.

Mielőtt bármi mást mondhattam volna, hangos kopogás hangzott fel az ajtón, amit kemény hang követett:

– Ally? Odabent vagy?

– Csak egy perc! – Felemeltem a fejemet, de úgy éreztem, menten szétrobban. Elkeseredetten néztem körbe, hátha van valami ruhadarab karnyújtásnyi távolságra tőlem, de semmit sem találtam. Muszáj volt ledobnom a takarót és anyaszült meztelenül bevágódnom a fürdőszobába, ahol egy törölközőt tekertem a testemre.

A srác felült az ágyban, és mire visszaértem, fel is vette a pólóját. A lehető leggyorsabban rugdostam el a ruháink maradékát és a cipőjét az utamból, hogy ne lehessen rájuk látni az ajtóból. Mély levegőt vettem, és kinyitottam a zárat, aztán felsőtestemmel kihajoltam, hogy körbenézzek a folyosón. Legnagyobb szerencsémre csupán Rachellel néztem szembe, aki frissen zuhanyozva és felöltözve állt előttem. Nem láthatott rá az ágyra az ajtótól és tőlem, így csak végignézett a rendezett szobán.

– Megszabadultál tőle?

Röviden becsuktam a szemem, megráztam a fejem, és a hátam mögé mutattam.

Rachel elborzadva nézett rám, a kezét a szájára tapasztotta, majd egyszerűen megpördült a helyén, és visszasietett a szobájába.

Esély sem volt arra, hogy a srác nem hallotta, amit mondott.

Becsuktam az ajtót, és visszatértem hozzá. Felhúzta a térdét, és félszegen lesütötte a tekintetét. Annyit azért láttam, hogy az arca élénkvörösen virít a megszégyenüléstől.

Borzalmasan éreztem magam.

– Nagyon sajnálom. A barátnőm kissé… – Mély levegőt vettem. Semmit sem tudtam mondani, amivel segíthettem volna a helyzeten. Nem akartam szemét lenni; ezt nem szabadott volna hallania. Ezek a hülye megjegyzések olyan sokáig tudják bántani az embert feleslegesen.

A fiú habozott, összeszedte a legaranyosabb mosolyát, és férfiasan így felelt:

– Oké! – Azzal ki is kelt az ágyból. Azonnal elkaptam a tekintetem, de szerencsére ekkor már alsónadrágot viselt. Az ágy alá nyúlva kiszedte a cuccait, és gyorsan felöltözött, miközben én az ablak alatti széken ültem, és a rikító színű szőnyeg mintázatát tanulmányoztam.

A srác felrángatta a lábára az edzőcipőjét, becsúsztatta a telefonját a hátsó zsebébe, és mellettem elhaladva kifelé indult a szobából. Újra szóra nyitottam a számat, hogy bocsánatot kérjek, de az ajtó ekkor már kitárult, majd becsukódott mögötte. Mielőtt rátalálhattam volna a szavakra, már le is lépett.

Kifújtam a levegőt, és oldalra fordultam, így ráhajthattam a fejemet a szék fejtámaszára, és felhúzhattam a mellkasomhoz a térdemet. Percekig maradtam így: kiüresedtem és érzéketlen lettem, aztán felnyúltam, hogy letöröljem a könnyeket a kézfejemmel. A hüvelykujjammal az eljegyzési és karikagyűrűmet csavargattam. Fel kellett öltöznöm és le kellett mennem, hogy a többiekkel reggelizzek. Ha idebent maradok, csak rontok a helyzeten. Visszapillantottam a gyűrött, üres ágyra, és összerezzentem a gondolattól, mit is tettem a sráccal előző éjjel. Engedtem, hogy megtörténjen. Én voltam a felelős a dologért. A kezemet a lüktető fejemhez emeltem, ujjaimmal a hajamba túrtam, és becsuktam a szemem.

Olyat tettem, amit képtelen leszek visszacsinálni.

Felkeltem, besétáltam a fürdőbe, és engedtem, hogy a törölköző a földre hulljon, de a hirtelen helyzetváltoztatás túl soknak bizonyult. Erőteljes öklendezéssel szabadultam meg a gyomrom tartalmától, miközben a hideg, kemény kövön térdeltem a vécé előtt. Végül sikerült bemásznom a zuhany alá. Egy erős ütéssel megnyitottam a csapot, majd összeszűkült a szemem, ahogy a víz elöntötte a testemet. Úgy fájt, mintha egy körömkefével dörzsöltem volna végig. A nyomástól kissé rózsaszínné színeződött a bőröm, hagytam, hogy a víz megtisztítson mindenhol, ahol az ismeretlen hozzám ért. A fogmosástól újra öklendezni kezdtem, és még felöltözve és kisminkelve is megdöbbentem, hogy mennyire sápadtan betegesnek néz ki az arcom, amely visszanézett rám a tükörből.

Az előző durva berúgásomat egy diákbulihoz mértem, amit a Birminghami Botanikus Kertben tartottak húsz évvel ezelőtt. Akkor fél üveg vodkát nyakaltam be, és néha eszméletemre ébredtem a vécé padlóján. Később idegen arcok hajoltak fölém, és aggódva kérdezték, hogy rendben vagyok-e. Valaki még a ruhámat is lerángatta a combomon, hogy megőrizhessem a méltóságomat. Később rám talált az egyik barátom, Tim, és visszavitt a buszhoz. Túl fiatal voltam, mikor az történt, de most nem tettethettem azt, hogy fogalmam sincs, mit is csináltam a Pachában. Magamnak is be kellett vallanom, hogy szándékosan ittam le magam. Nem akartam gondolkodni, mindent ki kellett söpörnöm az elmémből.

Amikor megragadtam a szobám kulcsát és a telefonomat, kinyitottam az ajtót, és kissé bizonytalan léptekkel elindultam az ebédlő felé. Egy aprócska kislány hangosan felüvöltött, ahogy felém rohant a széles lépcsőn, fiatalabb testvére szorosan követte. Láthatóan összeszorítottam a szemem, ahogyan éles hangja megütötte a fülemet. Az elegáns szülők vidáman kértek tőlem bocsánatot a hangzavarért, ahogy elhaladtak mellettem: már a szobájukba tartottak a reggeli után. Gyengécske mosolyt villantottam rájuk. Bizonyára már órák óta ébren lehettek, és lehetséges, irigykedtek is rám, hogy én ilyen későn kelhettem és gyerek nélkül vagyok. Ahogy figyeltem őket, hirtelen olyan elkeseredetten vágyakozni kezdtem az otthonom után, hogy belemarkoltam a lépcső korlátjába, és egy pillanatra megtorpantam.

Így talált rám Rachel, aki épp a lépcső alján állt, onnan nézett fel rám. Láthatóan teljes mértékben lesokkolta a megjelenésem, nem leplezte megfelelően az érzelmeit, hiába próbálkozott.

– Hánytál már? – kérdezte, amikor mellém ért, és kinyújtotta felém erős kezét.

Igent mormoltam, és nyeltem egyet a gondolattól.

– Az jó. Nemsokára jobban fogod érezni magad, és az is segíteni fog, ha eszel valamit. – Óvatosan vezetni kezdett, mintha most az egyszer én lennék a páciens. – Mindenki odalent van. – Kissé lehalkította a hangját, és felém hajolt. – Csak annyit tudnak, amennyit láttak: hogy smároltál vele a szórakozóhelyen. Nem tudják, hogy együtt jöttetek fel. Azt mondtam nekik, hogy hazajöttem veled taxival és ágyba tettelek. Addigra már ők is szétcsapták magukat.

– Nagyon köszönöm, Rach! – A hirtelen megkönnyebbülés azonnal helyet adott a szégyennek. – Nagyon sajnálom, hogy elrontottam az estédet. Annyira szégyellem magam, hogy vissza kellett jönnöd ide, és megnézned, hogy rendben vagyok-e, és akkor megláttad a ruháit a földön…

– Nem kell bocsánatot kérned. Nem kellett volna indokolatlanul betörnöm reggel a szobádba.

– Nem a te hibád.

– Szükségtelen volt.

– Az egésznek nem volt semmi értelme – feleltem szárazon.

Egy pillanatra csendbe burkolóztam, Rachel pedig szembehelyezkedett velem a lépcső alján.

– Ally, a te dolgod, hogy kinek akarsz erről beszélni, de az biztos, hogy tőlem senki sem fog tudni róla. – Megerősítésként még egyszer megszorította a kezem, majd elengedett. – Gyere, csapjunk a lovak közé!

Mély levegőt vettem, és követtem a zsúfolt ebédlőbe. A meleg büféétel illata újra felforgatta a gyomromat. Megérkeztünk az asztalhoz, ahol a hat másik barátunk ült, mindannyian eltérő mértékben voltak fáradtak. Clare lelkesen és hangosan kapargatta össze a joghurtos müzlije utolsó falatját. Stef csak nézte őt, egy bögrényi feketekávé fölé hajolva. Marie és Cass a telefonjukat bámulták, miközben Carolyn az egyik kezével a fejét támasztotta, a másikkal pedig egy vajas pirítóst tartott. Csupán az agáralkatú Jo evett angol reggelit, a látványtól a gyomorsav azonnal a számba szökött. Mindannyian felnéztek rám, és egy rövid szünet után Rachel megszólalt:

– Hát itt van! – A barátnőimnek nagyon össze kellett szedniük magukat, hogy ne nézzenek össze, ahogy leültem. Csak Stef próbált meg mosolyogni.

– Pont úgy nézel ki, ahogy én érzem magam – mondta. – Bloody Mary kell nekünk.

– Ó, ne! – szörnyedtem el. – Soha többé nem iszom egy korty alkoholt sem.

Egy rövid, kínos szünet után Rachel újra vidáman megszólalt:

– Megnéztem, nem kell elhagynunk a szállást fél tizenkettőig. Arra gondoltam, hogy lemegyek úszni egyet reggeli után. Valaki csatlakozik hozzám?

Stef kissé megütközve pillantott Rachelre, aztán visszafordult felém.

– Szóval, jó éjszakád volt?

– Nem tudom, hogy a fenébe történhetett – köszörültem meg a torkomat.

– Mindig a csendes típus okozza a legnagyobb meglepetéseket – viccelődött Cass, és felém nyúlt, hogy megdörzsölje a nyakamat. Az érintéstől majdnem az ölébe hánytam. – Csak egy kis smaci volt, Al! Senki sem fog mondani semmit. Nehogy emiatt rosszul érezd magad.

Mindannyian hevesen bólogatni kezdtek. A kedvességükkel még nehezebben küzdöttem meg, mint a rosszallással, amit ténylegesen megérdemeltem volna. Bárcsak egy aranyos kis szállóba mentünk volna az otthonunkhoz közel egy vagy két éjszakára, ahogy mindig szoktuk az évenkénti csajos hétvégén. Fürdés, borozgatás és dumálás. Amikor felhoztam az olcsó ibizai utazás lehetőségét két hónappal ezelőtt, teljesen ártalmatlan ötletnek tűnt. Sosem jártam még itt, de mindig is el akartam jönni. Akkor jó kalandnak tűnt. Semmi rejtett szándékom nem volt vele.

Megpróbáltam mosolyogni, de hirtelen úgy éreztem, a könnyek utat akarnak törni maguknak kifelé. Mindannyian aggódva tekintettek rám, de Rachel azonnal a kezembe nyomott egy szalvétát.

– Féltékenyek vagyunk, mint az állat. Legszívesebben folyamatosan az ágyamban tartanék egy olyan cukiságot, mint az a srác.

Mindannyian felnevettek, és a hangulat egy pillanatra könnyedebbé vált, de valahogy mégsem csengett őszintén. Egyáltalán nem így gondolja, nagyon jól tudom, hogy nem. Egyikük sem.

– Úgy nézett ki, mintha valami fiúbanda tagja lenne! – suttogta Carolyn.

– És most hivatalosan is megerősíthetjük, hogy még mindig megvan a vonzerőd, bébi! – mondta Marie, mire mindannyian helyeselni kezdtek.

– Az tuti! – tette hozzá Cass lelkesen, de valahogy annyira kényelmetlenül hangzottak a szavai, mintha egy lóversenypályán biztatna egy pónit, hogy van esélye. Nehezemre esett, hogy becsatlakozzak a beszélgetésbe, még egy félénk, kínos mosolyt is nehezen ejtettem meg. Még mindig megvan a csáberőm? Nem igazán érdekelt ez sem. Nem ugyanaz a nő voltam, mint előző éjjel, aki éhezte a figyelmet, miközben részegen veszélyesnek, határozottnak és ellenállhatatlannak érezte magát. Éreztem a hangjukban a szánalmat, és nagyon jól tudtam, hogy mire gondolnak: Allyt nagyon megviselte az előző három hét. Csak egy csók volt egyébként is, és tudjátok, mit? Valószínű nagyon jót tett az önbecsülésének, kellett neki.

Nyeltem egyet, miközben eszembe jutott a srác súlya a testemen. Szinte hallottam a saját lélegzetvételeimet. Végig szerepet játszottam. Senkinek sem kell tudnia. Még a nevedet sem tudom. Most el kell menned.

De ez nem valami csilivili videoklip volt, amit millió kiéhezett tini bámult a YouTube-on, hogy megtanulja a dalszövegét. Ebben semmi menőt nem lehetett felfedezni, inkább szomorúnak hatott. Egy könnycsepp gördült végig az arcomon, mire a barátaim azt se tudták, merre nézzenek. Marie kinyújtotta a karját, és megfogta a kezem, amit el kellett rántanom, ahogy a telefonom rezegni kezdett. A képernyőre nézve megláttam, hogy Rob keres. Képtelen voltam felvenni. Biztosra vettem, hogy összeomlanék, ha a lányokat hívná a telefonhoz.

Mindannyian végignézték, hogyan utasítom el a hívást, mire még inkább szégyenkezve próbáltam kitalálni, mit is kellene mondanom. Az utolsó nyaralós reggelünk volt, és most mindenkinek elrontottam a kedvét, minden rólam szólt és az önző drámázásomról. Próbáltam cselekedni annak érdekében, hogy visszanyerjem az irányítást a helyzet felett. Mély levegőt vettem, és a lehető legnagyobb magabiztossággal húztam ki magam. Próbáltam felhasználni azt az üres távolságtartást és professzionalizmust, amit akkor vettem elő, ha egy páciensem szitkokat szórt rám.

Dr. Alexandra Inglis most fogadja önt.

– Meggondoltam magam, Stef. Azt hiszem, tényleg jólesne egy Bloody Mary. – A hangom hirtelen magabiztos és nyugodt lett.

– Na végre megjött az eszed! – mondta, miközben levágta a csészéjét az asztalra. – Így lehetséges, hogy képes leszek felszállni a repülőre.

– Kutyaharapást szőrével – feleltem azonnal. Kutyaharapást szőrével. Öreg kutya nem vén kutya. Amelyik kutya ugat, az nem harap.

Két lábon járó klisé lettem. Késő bánat, ebgondolat.

Tudtam, hogy el kell mondanom az egészet Robnak otthon. Meg kellett tennem, annak ellenére, hogy a barátaim megígérték, hogy nem mondanak senkinek semmit. Ismertem őket, és biztos voltam benne, hogy a férjükkel meg fogják osztani az esetet abban a percben, ahogy hazaérnek. Én is ezt tettem volna a helyükben, képtelen lettem volna ellenállni a kísértésnek. Legalább egy tucatnyi ember tudta, hogy megcsókoltam egy másik férfit. Ez önmagában is épp elég rosszul hatott. Rachelben megbíztam, és egyedül ő tudta a teljes igazságot, de egyszer minden kibukik. És ha ez történne, Rob nem bírná elviselni a megalázottságot, hogy ő tudta meg legkésőbb, totális hülyének érezné magát.

Akárhogy is: el akartam mondani neki. Megérdemelte, hogy őszinte legyek vele.

* * *

Rob bizonyára figyelte a kocsit, merthogy a házunk külső lámpája azonnal felkapcsolt, és ő abban a pillanatban megjelent a bejárati ajtóban, ahogy behajtottam a kocsifeljáróra. A küszöbön várt rám az ajtókeretnek támaszkodva, csíkos inget viselt, amit évekkel ezelőtt vettem neki, emellé egy régi farmert és papucsot húzott. Mögötte csábítóan megvillant otthonos kis lakásunk. Ha egy tolakodó ismeretlen pillantana be, akkor megállapítaná, mennyire kedves és kényelmes kis ház, olyan, amit igazi szeretettel rendeztek be. A kitartó, évszakhoz túl hideg szeptemberi eső csak még hívogatóbbá tette a látványt. A sötétben erős szél kapott a kabátomba, ahogy botladozva rángattam fel a bőröndömet az ajtóhoz. A hajam az arcomba lógott, erősen remegtem a túlzottan vékony kabátban és nyári szandálban.

– Gyere! – nyúlt felém Rob, ahogy célt értem. – Add ezt ide! Nem hoztad magaddal a jó időt? Jó kis turbulencia lehetett a gépen.

– Csak egy kicsi. – Átadtam a bőröndöt a küszöbön, beléptem, és figyeltem, ahogy óvatosan becsukja maga mögött az ajtót és csendesen leteszi a holmimat a padlóra.

– A lányok alszanak? – kérdeztem idiótán vetkőzés közben, mert ha nemleges lett volna a válasz, akkor semmiképp sem suttognánk.

Rob csak bólintott, és gyorsan megcsókolt. Megfeszültem az érintésétől, de a férjem nem vette észre a reakciómat.

– Kérsz egy teát?

– Köszönöm.

– Ettél valamit?

Azonnal az elmémbe ötlött a csomó csokiszelet és a műanyagízű tonhalas szendvics, amit magunkba tömtünk a reptéren.

– Mindjárt eszem egy kis gabonapelyhet, ne fáradozz vele, de köszönöm!

– Miért nem ülsz le a nappaliban? Beviszem neked a kaját. Kissé nyúzottnak tűnsz.

– Az vagyok – mondtam hatalmasat nyelve. – A Pacha nevű diszkóban voltunk tegnap este.

– Azta a rohadt! – nevetett fel. – Nem csoda, hogy így kivagy. Menj, és ülj le! Azonnal ott leszek.

Megtettem, amire kért, és a nappaliba érve könnyedén leomlottam a kanapéra. A fejem elképesztően lüktetett. Egy pillanatra azon méláztam, várjak-e egy napot a vallomástételem előtt, és inkább aludjak egy nagyot. Csak le akartam hunyni a szememet. De aztán körbenéztem magam körül: a szoba úgy festett, mint egy szemétdomb. Játékok mindenfelé. Rob meg sem kísérelte, hogy rendet rakjon, miután a lányokat lefektette aludni. Egy félig teli bögre és egy összenyomott kólásdoboz hevert a kanapé oldalán, mellette egy koszos tányér és egy ketchuposüveg. Egyértelműen halrudacskákkal és sült krumplival etette a lányokat uzsonnára. Újra felkeltem, és a dobozt a tányérra helyeztem, mert tisztában voltam azzal, hogy még maradt annyi ragadós cucc az alján, ami kifolyhat, ha a lányok reggel felborítják.

– Hagyd! – jelent meg Rob a teámmal a kezében, és egy adag csokis keksszel, amit kirakott a tányérra. – Mindjárt összepakolok!

Letette a holmikat mellém, és megkerülte a kanapét, elvéve a laptopját és a távirányítót a másik oldalról, hogy mellém ülhessen.

– Jól érezted magad? Milyen volt az idő?

– Baromi meleg. – A teám felé nyúltam, és lassan kortyolni kezdtem, mindkét kezemmel körbefogva. – Tegnap le is égtem.

Rob megforgatta a szemét:

– Totál nem meglepő. Milyen volt a szállás?

– Szép. Talán egy kicsit túl puccos. Ráerőltették ezt a furcsa hetvenes évekbeli stílust. Csomó retró óra meg szék, élénk szőnyegek, meg ilyesmi.

Rob ráncolni kezdte az orrát.

– A kaja jó volt – köszörültem meg a torkom. Meg szexeltem egy pasival, akit tegnap éjjel a Pachában szedtem fel. Hatalmasra tágult a szemem a néma vallomástól. – Hogy vannak a lányok?

– Jól. Már untak engem, folyamatosan azt kérdezgették, mikor jössz már haza. Maisie ezt rajzolta neked. – Rob újra a kisasztal felé nyúlt, és elővett egy erősen csillámos képet, amin egy anya, egy apa és két gyerek állt, mind mosolyogtak. Nagyon vidám rajz tárult elém. Üzenet is járt mellé:

Anyának nagyon-nagyon-nagyon sok szeretettel! Te vagy a legjobb anyuka, és van egy meglepim is! Sok-sok puszi: Maisie

– Rakott el neked gumicukrot – mondta Rob. – És örökké azt kérdezgette, mi van veled. Tilly folyamatosan csúfolta miatta, de Maisie gondolt rád. Hiányoztál neki. Mindannyiunknak hiányoztál.

Bólintottam, és a szemem megtelt könnyel.

Rob óvatosan rám nézett, de megfeszült. A légkör hirtelen nehézzé vált, a visszatérésemmel kapcsolatos pozitív várakozás gyorsabban hűlt ki, mint a forró tea a kezemben. Rob szóra nyitotta a száját:

– Úgy tűnik… – de megelőztem:

– Rob, lefeküdtem valakivel tegnap.

Rob úgy kapta hátra a fejét, mintha valami veszélyes repült volna el a szeme előtt. Egy pillanatra semmit sem mondott, aztán hirtelen előrébb csúszott a kanapén, széttárta a lábát, hogy a könyökét a térdén pihentesse, a kezét a szájára tapassza. Csak a szemét láttam, amivel előrenézett. Hangosan kifújta a levegőt az ujjai között.

Megrettenve figyeltem. Kimondtam a szavakat, de bizonytalanná váltam, milyen irányt is fog venni ez a beszélgetés. Haragudtam magamra, hogy ilyen kockázatot vállaltam, hogy ennyire cserben hagytam a lányainkat. Most már sosem lesz ugyanolyan semmi. Minden, amiért olyan keményen dolgoztam, egy pillanat alatt elszállhatott.

– Bántani akartál – mondta, nem kérdezte, kijelentette. – Részeg voltál?

– Igen. Anélkül biztos, hogy nem tettem volna meg.

– Bassza meg, Alex! – Felkapott egy lapot a vasárnapi újságból, és olyan keményen gyűrte össze az ujjai között, hogy a kék vénák kirajzolódtak a kézfején, végül ledobta a padlóra. – Egyáltalán nem kellett volna megtenned. Egyáltalán Ibizán voltál?

Ez teljesen összezavart.

– Micsoda? Persze!

– Ki volt az?

– Nem számít.

A férjem elvörösödött, ahogy összeszorította az állkapcsát.

– Oké. Szerinted nem, de szerintem igen. Ki a fene volt az?

– Senki, akit ismerhetnél. A szórakozóhelyen találkoztunk.

A férjem megütközve nézett rám:

– Egy totális idegen? Elmentél a szobájára?

– Nem, én vittem fel a szobámba – feleltem némi habozás után.

– Jézusom, Alex – mondta, de remegett a dühtől. – Bánthatott volna, akár meg is gyilkolhatott volna!

Újra a srácra gondoltam.

– Ez kissé túlzás, Rob. Teljesen biztonságban voltam.

Rob figyelmen kívül hagyta a mondatomat.

– Csak kérlek, mondd azt, hogy védekeztetek!

A beszélgetés egyáltalán nem olyan irányba haladt, ahogy azt képzeltem. Elvörösödtem a szégyentől.

– Persze.

Rob bólintott, mintha ezzel kissé megnyugtattam volna, majd hirtelen felállt.

– Megyek, lefekszem. Nem akarok többet hallani erről.

– Nem! – mondtam kétségbeesetten. – Meg kell beszélnünk! Ezzel tartozunk a lányoknak.

– Szóval már rájuk is gondolsz? – nevetett fel. – Lehet, azt inkább tegnap éjjel kellett volna megtenned.

– Mint neked? – kérdeztem azonnal. – Amikor megdugtad Hannah-t a búcsúvacsorája után?

Rob felnézett a plafonra, a szeme kidülledt, és újra kifújta a levegőt, mintha fel akarna készülni egy újabb fárasztó körre a futópályán. Visszahanyatlott mellém.

– Oké. Mit akarsz, mit mondjak, Alex? Hogy fáj? Mert igen, eléggé szarul esik. Mi volt ennek az egésznek az értelme? Megvan a jogom hozzá, hogy dühös legyek azok után, amit tettem? Nem. Ettől el van felejtve, amit te tettél? Nincs.

– Akkor feltételezzük egy pillanatra, hogy felszedek valakit egy menetre a munkahelyemen. Például Davidet. – Direkt választottam olyan nevet, akiről nagyon jól tudtam, hogy Rob utálja. – A szemembe tudnál nézni, és azt mondani, hogy sose gondoltad volna, hogy „Baszd meg, Alex”, és utána keresel magadnak valakit, akivel bosszút állhatsz rajtam?

Rob teljes döbbenettel nézett rám.

– Ezért tetted? Hogy jobban érezd magad tőle?

– Persze hogy ezért is! – ordítottam. – Amikor a férjed szexel valaki mással, attól nem érzed magad valami fényesen, meglepő, mi? Ehelyett inkább – haboztam, és újra ismerős könnyek szúrták a szememet – kövérebbnek, bénábbnak, idősebbnek és láthatatlanabbnak látod magad, mint amilyen valójában vagy!

Rob azonnal a padlóra szegezte a tekintetét.

– Egyik sem vagy ezek közül. Nem, én nem tettem volna meg csak azért, hogy jobban érezzem magam. Egy rosszabb napon, ha annyira mérges lettem volna rád, akkor bosszúból cselekedtem volna.

– Az is része volt, de ez annál sokkal bonyolultabb.

– Mérges lettél, és dugtál valakivel, akivel egy bulizóhelyen találkoztál – mondta szimplán. – Szerintem totál egyszerűen hangzik.

Rob megfogalmazásától én is összezavarodtam, hogy mit miért is tettem.

Csak ültünk a tapintható csendben, semelyikünk sem tudta, mit mondjon, és hogy is jutottunk el ide egy csendes, vasárnapi estén, és hogyan fogunk ebből kikeveredni. Végül Rob megköszörülte a torkát:

– Alex, te és én… – elharapta a szót, kereste a megfelelő szavakat – gondunk van a szexszel már hónapok óta, már azelőtt is problémáink voltak, mielőtt ez megtörtént. Megpróbáltam megbeszélni veled. Nagyon jól tudod, hogy próbáltam. Persze, tudom, hogy két kisgyerekünk van. Meg olyan munkád, ami teljesen leszív. Azt is tudom, hogy mindenkinek szentelsz időt. És azt is, hogy nehéz velem együtt élni, de az tuti, hogy egymásra nincs időnk. És lehet, hogy ez teljesen más a nőknél és a férfiaknál. Minket érdekel a szex. Legalábbis úgy gondoltam eddig, hogy a nőket később kevésbé érdekli. De most úgy fest, nem arról van szó, hogy nem akarsz szexelni, inkább csak velem nem akarsz lefeküdni.

Ekkor már sírtam: az utóbbi három hét történései egyszerre utolértek. Az alváshiány, a rendes étkezés hiánya és a kimerültség attól, hogy csak Hannah-ra tudtam gondolni. Az ébren töltött óráimban csak azt láttam magam előtt, Rob hogyan csókolja meg, hogyan dönti az ágyra. Az én Robom, az én férjem. Eközben megpróbáltam úgy végezni a munkámat, hogy ne kövessek el semmi végzetes hibát, ami miatt elveszíthetném azt is. Ráadásul összeszedettnek kellett mutatkoznom Maisie és Tilly előtt is, mert nem akartam, hogy ezekről valaha is tudomásuk legyen.

– Ez nem így van – mondtam. – Ezek előtt igazán élveztem veled a szexet. És persze vannak dolgok, amiket próbáltam megbeszélni veled. Tudod, hogy sokszor fáradt és kimerült vagyok, de Rob, te sem tettél semmit azért, hogy csak megfogd a kezemet vagy megcsókolj. Csak annyit tettél, hogy közölted, hogy szarok a dolgok, szedjem össze magam és tegyek valamit. Ettől valahogy nem akartam újra ágyba bújni veled, hogy őszinte legyek. Egyszerűen nem lehet visszacsinálni a dolgot, ha nincs érzelmi közelség. Nekem így nem megy.

– Hacsak nem Ibizán vagy, részegen egy idegennel.

– Csak azt akartam, hogy tudd, milyen érzés – vallottam be. – Folyamatosan Hannah-ra gondolok.

– Visszament Ausztráliába – felelte. – Tudod nagyon jól. Nem fog visszajönni. Sokat ittam, hibát követtem el. – Rob kimerülten hanyatlott hátra a kanapén, majd csendesen hozzátette: – És megjegyzem, hogy fáj, Alex. Nagyon fáj.

– Nem terveztem el, hogy ilyet teszek, mielőtt elmentem, csak hogy tudd – mondtam elkeseredetten. – A többiek annyira boldogok voltak, amikor megérkeztünk, én nem. Nem akartam menni. Annyira kívülállónak éreztem magam, de aztán elkezdtünk inni, forróság volt. Mindenki kiöltözött. És olyan zenét játszottak, amire régen táncoltunk. Részeg voltam, és igen, jólesett, hogy valaki vonzónak talált, csak a külső alapján.

– Nem akarok többet hallani.

– Csak azt akartam ezzel mondani, hogy zavar van a fejemben. – Visszanéztem a gyerekeim apjára, aki nyolc éve a férjem volt, akivel életem legfontosabb pillanatait osztottam meg, és nem tudtam megmondani, mi járhat a fejében. – Sajnálom.

– Vonzó vagy – nem nézett rám, ahogy ezt mondta. A szavai utáni csend üresnek és szomorúnak tetszett.

– Ennek ellenére is tovább akarsz próbálkozni, hogy jobb legyen?

– Igen – vágta rá azonnal. – És te?

– Én is.

– Úgy értem, most már mindig másmilyen lesz, de…

– Lehet, meg kellene próbálkoznunk a párterápiával? Talán az segítene abban, hogy milyen változtatásokat kéne bevezetnünk. – Épp úgy mondtam, mintha egy páciensnek adnék javaslatokat.

– Oké – felelte. – Te akarsz keresni egyet?

Bólintottam, és önkéntelenül is ásítottam.

– Bár arra gondoltam, nem lenne-e jobb, ha egy héten egyszer elmennénk randizni? – szólt közbe. – Lehet, jobb, mintha terápián dumálnánk meg, hogyan hat a házasságunkra, hogy nincs időnk egymásra.

Hirtelen nem tudtam, mit válaszoljak.

– Szeretnélek meghívni vacsorázni.

– Oké, én is szeretném.

Borzalmasan udvariaskodónak és formálisnak hangzott ez az egész. Rob sem mosolyodott el.

– Jó, akkor kitalálok valamit. Menj és feküdj le, Al! Különben holnap teljesen ki leszel készülve.

– Azt hiszem, tényleg az lesz a legjobb, ha nem gond.

– Dehogy baj. Szeretnéd, hogy a vendégszobában aludjak?

Egy aprócska szünet után megráztam a fejem. Elfordultam, hogy felmenjek, de ahogy az ajtóhoz nyúltam, újra megszólalt.

– Al! – Visszafordultam felé. – Ki tudja még, mit csináltál tegnap este?

– Csak Rachel. A többiek is láttak vele – Rob lenézett a padlóra –, de nem tudnak semmit, és Rachel nem fogja elmondani.

– De azt mindenki tudja, hogy én mit csináltam?

Zavartan bólogattam.

– Szeretnéd, hogy elmondjam nekik, hogy mit tettem? Csak hogy egálban legyünk? – A beszélgetés hirtelen elképesztően szürreális irányt vett.

– Nem, azt hiszem, csak próbáljuk meg elfelejteni az egészet. Tiszta lappal akarok kezdeni.

Újra a számat rágtam.

– Ezt csak a lányok miatt mondod, vagy miattunk is? Csak hogy tudjam. – Mély levegőt vettem, mert mindennek ellenére szerettem a férjem. Nagyon szerettem.

Rob összehúzta a szemöldökét, és felnézett rám.

– Persze hogy miattunk is.

Megkönnyebbülve fújtam ki a levegőt.

– Oké, tényleg nagyon sajnálom. Ígérem, hogy vége van, Rob. Még a nevét sem tudom.

* * *

Ez az igazság.

Akkor azt hittem, hogy egy idegennel feküdtem le.

Amikor lediplomáztam, az orvosi eskümben megfogadtam, hogy az emberek méltóságát és jogait tiszteletben tartom, és nem élek vissza a bizalmukkal.

Nem direkt szegtem meg az eskümet aznap éjjel, bármit állított is később az a szemét.